Справа № 348/2568/19 
Провадження № 22-ц/4808/1273/20
Провадження № 22-ц/4808/1140/20 
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О.Я. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.
               суддів:                        Мелінишин Г.П., Томин О.О.
секретаря                        Бойчука Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної казначейської служби України на рішення Надвірнянського районного суду від 06 серпня 2020 року та на додаткове рішення Надвірнянського районного суду від 20 серпня 2020 року, в складі судді Міськевич О.Я., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних, суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду та моральної шкоди,
в с т а н о в и в :
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних, суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду та моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивував тим, що рішенням Надвірнянського районного суду від 27 липня 2015 року частково задоволено його позов до Державної казначейської служби України, управління МВС України в Івано-Франківській області, треті особи: Міністерство внутрішніх справ України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок злочину. Стягнуто з управління МВС України в Івано-Франківській області 400000,00 грн моральної шкоди, а також 3654,00 грн судового збору в дохід держави. В позові до Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої злочином відмовлено. 
Ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду від 24 вересня 2015 року рішення Надвірнянського районного суду від 27 липня 2015 року залишено без змін. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління МВС України в Івано-Франківській на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2015 року.
19 листопада 2015 року позивач подав до виконання Головному управлінню Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області виконавчий лист по справі №348/2024/13-ц, виданий Надвірнянським районним судом 05.11.2015 року про стягнення з Управління МВС України в Івано-Франківської області на його користь 400000,00 грн моральної шкоди.
Проте, виконавчий лист відповідачем було виконано поза межами 3-місячного строку, а саме 04 липня 2018 року. Також позивач звертався до Державної казначейської служби України з вимогою про виплату йому трьох процентів річних та суми інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, однак відповідач надіслав лист, яким частково визнав борг по грошовому зобов`язанню в частині компенсації у розмірі 3 процентів річних, що становить 28438,36 грн, натомість суми інфляційних втрат за весь час прострочення, що становить 130560,00 грн, відповідач не визнає, посилаючись на те, що Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не передбачено нарахування та виплата казначейством збитків понесених внаслідок інфляції.
Враховуючи, що на день звернення з позовом до суду, йому ні компенсації в розмірі 3 процентів річних, ні суми інфляційних втрат за весь час прострочення, Державною казначейською службою України не було виплачено, просить, стягнути з Державної казначейської служби України в його користь компенсацію у розмірі трьох процентів річних, що становить 28438,36 грн та суми інфляційних витрат, що становить 130560,00 грн, а всього 158998,36 грн за весь період прострочення виконання рішення суду. Також у зв"язку з невиконанням рішення суду тривалий час йому було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 30000,00 грн.
Рішенням Надвірнянського районного суду від 06 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних, суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду та моральної шкоди - задоволено.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 компенсацію за прострочення перерахування коштів за рішенням суду в розмірі 28438,36 грн, 130560 грн інфляційних втрат та 30000,00 грн заподіяної моральної шкоди.
Додатковим рішенням Надвірнянського районного суду від 20 серпня 2020 року стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 6000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції - судовий збір у розмірі 2358,38 грн компенсовано за рахунок держави.
Державна казначейська служба України, не погоджуючись із рішенням суду, подала апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Надвірнянського районного суду від 06 серпня 2020 року та додаткове рішення того ж суду від 20.08.2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, служба забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевого бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка та управління наявними фінансовими ресурсами, що ними обліковуються. Казначейство є юридичною особою, але воно не несе відповідальності за дії державних органів, а самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин. Вказує, що будь яких протиправних дій відносно позивача не здійснювала. Відповідно до своїх функціональних обов`язків органи Казначейства здійснюють платежі лише за дорученням відповідного розпорядника коштів за рівнем, про що зазначено в ст. 49 Бюджетного кодексу України.
Стосовно стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних, апелянт зазначив, що механізм виконання рішень про стягнення коштів держаного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.
За правилами п. 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, може бути здійснено лише в порядку черговості надходження документів, на підставі яких здійснюється стягнення.
Виконання рішення про компенсацію №44 за Програмою можливо здійснити тільки після погашення заборгованості по першій та другій черзі.
Що стосується стягнення суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду, то Казначейство у даному випадку не є боржником в розумінні ст. 625 ЦК України, адже фактично у спірних правовідносинах Казначейство є органом, який відповідно п. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» виконав рішення про стягнення коштів з державного бюджету.
Вказував, що висновок суду першої інстанції щодо несвоєчасного виконання рішення суду у справі ґрунтується виключно на вимогах Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» щодо строку виплати коштів (ч. 4 ст. 3 Закону). Такий висновок був би правильним, коли б спірні правовідносини регулювалися вказаним Законом, проте це не відповідає дійсності, і зазначена позиція Казначейства також підтверджується постановою Верховного Суду від 20 січня 2016 року по справі № 6-2759 цс15.
Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, представник апелянта зазначив, що відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало і жодної шкоди позивачеві не завдавало, тому відповідно до вимог чинного законодавства, вимоги позивача щодо стягнення коштів за рішенням суду стягнення інфляційних втрат та моральної шкоди є такими що не відповідають нормам законодавства.
Суд необґрунтовано задовольнив заяву про стягнення судових витрат. Стягнутий судом розмір витрат на правничу допомогу не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), а також судом не дотримано вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України, не враховано, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Суд не звернув увагу на те, що дана справа належить до справ незначної складності, визначені в рахунку та акті адвоката були ідентичними по чотирьох аналогічних різних справах, судове засідання 03.03.2020 року тривало до 30 хв., а не годину, як вказано в оскаржуваному додатковому рішенні, а також кошти в тій самій сумі були стягнуті за однакові справи. При цьому, у виставленому адвокатом рахунку та акті певні види правової допомоги належать до одного виду адвокатської діяльності та не можуть бути розмежовані для виставлення відповідних витрат.
Також згідно постанови КМ України від 27.04.2006 року № 590 компенсація судових витрат у цивільних та адміністративних справах здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань судів, якими винесено відповідне рішення.
Апелянт просить скасувати основне та додаткове рішення суду та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 зазначив, що тривале невиконання виконавчого листа відбулось саме з вини відповідача. 
Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. ОСОБА_1 19.11.2015 року пред`явив до виконання виконавчий лист, який виданий Надвірнянським районним судом 05.11.2015 року на підставі рішення Надвінянського районного суду від 27.07.2015 року, тримісячний строк виконання сплив 19.02.2016 року, при цьому фактичне виконання відбулось тільки 04.07.2018 року, тобто через 865 днів.
Твердження апелянта про те, що вимоги ст. 625 ЦК України не поширюється на інститут компенсації, є хибним, оскільки між сторонами виникло грошове зобов`язання, а приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, що визначено судовою практикою Верховного Суду.
Необґрунтованими є заперечення відповідача щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки факт заподіяння такої підтверджений тривалим невиконанням рішення суду з вини останнього. 
У судове засідання апеляційного суду представник Державної казначейської служби не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_5 заперечив доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга на рішення Надвірнянського районного суду від 06 серпня 2020 року підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга на додаткове рішення Надвірнянського районного суду від 20 серпня 2020 року до задоволення не підлягає з наступних підстав.
Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення вищезазначеним вимогам відповідає не в повній мірі. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий лист відповідачем було виконано поза межами 3-місячного строку, у зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування з Державної казначейської служби України компенсації у розмірі 3 (трьох) процентів річних, що становить 28438,36 коп, а також з відповідача підлягає стягненню сума інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду в розмірі 130560,00 грн. Факт заподіяння моральної шкоди позивачу підтверджений тривалим (понад два роки) невиконанням рішення суду, а тому розмір морального відшкодування – 30 000,00 грн є обргунтований.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується не повністю з огляду на наступне.
Судом встановлено, що рішенням Надвірнянського районного суду від 27 липня 2015 року, залишеним без зміни Ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2015 року, позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, управління МВС України в Івано-Франківській області, треті особи: Міністерство внутрішніх справ України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок злочину, задоволено частково. Стягнуто з управління МВС України в Івано-Франківській області в користь ОСОБА_1 400000,00 грн моральної шкоди, а також 3654,00 гривень судового збору в дохід держави. В позові до Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої злочином відмовлено (а.с. 5-7).
Встановлено, що ОСОБА_1  19.11.2015 року подав до виконання Головному управлінню Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області виконавчий лист у справі №348/2024/13-ц, виданий Надвірнянським районним судом 05.11.2015 року, про стягнення з УМВС України в Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 400000,00 грн моральної шкоди.
Згідно виписки по картковому рахунку 04 липня 2018 року ОСОБА_1 по вищезазначеному виконавчому листі від 05.11.2015 року, було перераховано кошти в сумі 399960,00 грн, тобто поза межами 3-місячного строку, через 865 дні. (а.с. 13).
Згідно інформації Державної казначейської служби України на заяву ОСОБА_1 про вимогу виплати йому трьох процентів річних та суми інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, Державна казначейська служба України частково визнала борг по грошовому зобов`язанню, а саме компенсацію у розмірі 3 процентів річних, що становить 28438,36 грн, натомість заперечила наявність підстав для нарахування суми інфляційних втрат за весь час прострочення у розмірі 130560,00 грн, посилаючись на те, що Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не передбачено нарахування та виплата Казначейством збитків понесених внаслідок інфляції.
Відповідно до розрахунку інфляційних збитків на суму боргу 400000,00 грн. за несвоєчасне виконання рішення суду за період березень 2016 року по червень 2018 року – сума інфляційних збитків становить 130560,00 грн. (а.с. 20).
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (частина друга статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до пункту 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (тут і в подальшому - в редакції станом на час пред`явлення виконавчого листа до виконання) рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18, і в подальшому ця позиція підтримувалася Верховним Судом, зокрема в постанові від 06 липня 2020 року в справі № 522/16531/17.
При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).
Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір, ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню.
Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).
Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін у цій справі як грошових зобов`язань, до прострочення відповідача застосовується частина друга статті 625 ЦК України. Основою для розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплаченого відшкодування.
Встановивши, що Державною казначейською службою України прострочено грошове зобов`язання по виплаті позивачу присудженого рішенням суду відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов вірного висновку про виникнення у позивача права на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних.
Заперечень щодо правильності розрахунку інфляційних втрат та 3% річних апеляційна скарга не містить.
Сама по собі відсутність коштів у боржника не є підставою для невиконання рішення суду, яке набрало законної сили.
Висновки апеляційного суду при перегляді рішення суду першої інстанції враховують висновки Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 червня 2019 року у подібній справі № 757/21050/16-ц, та в постанові від 06 липня 2020 року в справі № 522/16531/17.
Таким чином суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права, встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і стягнення на його користь сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме стягнути з держбюджету шляхом безспірного списання Державною Казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку компенсації за прострочення перерахування коштів за рішенням суду в розмірі 28438,36 грн та 130560,00 грн інфляційних втрат.
Що стосується висновку суду про задоволення вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 30000,00 грн слід зазначити наступне.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що факт заподіяння моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 підтверджений тривалим (понад 2 роки) невиконанням рішення суду. Враховуючи моральні страждання позивача, його додаткові зусилля для організації свого життя, у тому числі, неодноразове звернення до відповідача з приводу виконання рішень суду, суд вважав, що визначений позивачем розмір морального відшкодування є обґрунтований та відповідає принципу розумності та справедливості.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо визначення морального відшкодування у розмірі 30000,00 грн.
Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Компенсація моральної шкоди, зважаючи на її сутність не має та не може мати точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз та в кожному конкретному випадку такий розмір має бути різним з урахуванням обставин справи, поведінки сторін та наслідків такої поведінки.
Під час судового розгляду було встановлено, що саме протиправною бездіяльністю відповідача – державною казначейською службою було порушено право позивача, щодо своєчасного виконання рішення суду, у зв`язку з чим позивач був вимушений докласти додаткових зусиль для захисту свого порушеного права, внаслідок чого відчував страждання, певні морально-психологічні емоції (моральну шкоду).
Разом з тим, колегія суддів вважає, що визначений судом розмір морального відшкодування – 30000 грн є завищеним та не знайшов свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, а тому рішення в цій частині підлягає зміні. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, суті спірних правовідносин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 10000 грн морального відшкодування.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Оскаржуючи додаткове рішення Надвірнянського районного суду від 20 серпня 2020 року про стягнення судових витрат Державна казначейська служба зазначила, що такі завищеними та неспівмірними із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу.
Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
В матеріалах справи міститься ордер серії ІФ №077192 на надання правової допомоги ОСОБА_1 у Надвірнянському районному суді (а.с.44), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_5 серія ІФ №001380 (а.с.45) рахунок №01/36/2019 від 06.08.2020 року та акт про надання послуг правничої допомоги від 06.08.2020 року, в яких вказано розмір гонорару, порядок проведення розрахунків, перелік наданих ОСОБА_1 послуг із зазначенням кількості годин роботи адвоката та їх вартості.
Згідно з актом №01/36/2019 наданих послуг ОСОБА_1 були надані послуги професійної правничої допомоги на загальну суму 8000,00 грн. (а.с.87).
Разом з тим, суд першої інстанції врахувавши фактичну участь представника у судових засіданнях дійшов правильного висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу у сумі 6000,00 грн оскільки така сума підтверджена доказами про надання представником позивача правничих послуг. 
Посилання апелянта на те, що стягнутий судом розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним із складністю справи та наданими послугами адвокатом, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт є необґрунтованими. Як вбачається із виставленого адвокатом рахунку та акту визначено, що оплаті підлягають витрати на професійну правничу допомогу, які включають: ознайомлення, аналіз та вивчення матеріалів справи, підготовка адвокатського запиту, складання позовної заяви, складання відповіді на відзив, участь адвоката у судових засіданнях. Виходячи із змісту наданих послуг, відсутні підстави для висновку що зазначені види правової допомоги належать до одного виду адвокатської діяльності та не можуть бути розмежовані для виставлення відповідних витрат.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких підстав, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині визначення розміру відшкодування заподіяної моральної шкоди та відповідно розподілу судових витрат - зміні.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те, що судом апеляційної інстанції рішення суду в частині стягнення моральної шкоди змінено, розмір морального відшкодування зменшено з 30000,00 грн до 10000,00 грн, то наявні підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.1  ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, то з нього слід стягнути на користь держави 201 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції та 464,30 грн судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції та з Державної Казначейської служби України на користь держави 1689, 00 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.
Рішення Надвірнянського районного суду від 06 серпня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення  моральної шкоди змінити.
Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською  службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 ) 10 000 (десять тисяч) грн моральної шкоди.
       Стягнути з  ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 )   на користь держави 201 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції.
Стягнути з Державної Казначейської служби Українина користь держави 1689, 00 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 ) на користь Державної Казначейської служби України 464,30 грн судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
       В решті рішення Надвірнянського районного суду від 06 серпня 2020 року та додаткове рішення Надвірнянського районного суду від 20 серпня 2020 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11 грудня 2020 року.

Головуюча                                                         О.В. Пнівчук
Судді:                                                                Г.П. Мелінишин
О.О. Томин