Постанова                                                        
Іменем  України 
 
09 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 599/784/19
провадження № 61-19269св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2019 року у складі судді Іваницького О. Р. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Шевчук Г. М., Міщія О. Я., Ходоровского М. В.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
На обґрунтування позову посилався на те, що 05 травня 2018 року об 00:22 год на автодорозі Львів-Тернопіль 13 км ОСОБА_2 , керуючи трактором «МТЗ-80» з сівалкою, при зустрічному роз`їзді, не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечного бокового інтервалу і вчинив зіткнення з автомобілем «Volvo V50» під його (позивача) керуванням, який рухався назустріч. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) автомобіль «Volvo V50» отримав механічні пошкодження. Відповідно до звіту вартості матеріального збитку його розмір становить 245 433,24 грн. З урахуванням наведеного позивач просив стягнути з  ОСОБА_2 на його користь 245 433,24 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн - моральної шкоди.
Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що позивач не надав доказів правомірності володіння автомобілем «Volvo V50», що є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що він володів та керував автомобілем на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, виданий Швейцарією. Отже, він керував транспортним засобом на правовій підставі, а тому має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, зазначили, що із аналогічним позовом може звернутися його дружина ОСОБА_3 , яка відповідно до реєстраційних документів є власником автомобіля, проте не врахували, що спірний транспортний засіб належить позивачу та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, а тому він також має право на звернення до суду за захистом своїх прав.     
У грудні 2019 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_2 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали.
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у жовтні 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.
Суди встановили, що 05 травня 2018 року об 00:22 год на автодорозі Львів-Тернопіль 13 км ОСОБА_2 , керуючи трактором «МТЗ-80», номерний знак НОМЕР_1 , з сівалкою, при зустрічному роз`їзді, не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечного бокового інтервалу та вчинив зіткнення з автомобілем «Volvo V50», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався назустріч. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні ушкодження, що підтверджується постановою Зборівського районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2018 року та постановою Тернопільського апеляційного суду від 04 січня 2019 року.
Відповідно до звіту № 409 про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Volvo V50», збитки завдані власнику автомобіля «Volvo V50», номерний знак НОМЕР_3 , внаслідок пошкодження його транспортного засобу при ДТП станом на 24 травня 2018 року становлять 297 324,26 грн.
Згідно зі звітом № 58 визначення утилізаційної вартості автомобіля «Volvo V50», номерний знак НОМЕР_3 , внаслідок пошкодження його при ДТП станом на 19 березня 2019 року без урахування ПДВ становить 51 891,02 грн.
Також суди встановили, що транспортний засіб марки «Volvo V50» 2011 року випуску, кузов НОМЕР_4 , зареєстрований 18 травня 2018 року на ОСОБА_3 , з видачею номерних знаків НОМЕР_3 та свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_5 (а. с. 72). Реєстрація транспортного засобу мала місце після настання ДТП.
На час скоєння ДТП 05 травня 2018 року, автомобіль «Volvo V50» був ввезений 
з-за кордону і мав закордонну реєстрацію іншого власника, а за ОСОБА_3 зареєстрований лише 18 травня 2018 року.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій зазначили, щопозивач не є власником транспортного засобу, а тому не має права на відшкодування шкоди. 
Проте з такими висновками повністю погодитися не можна.
Статтею 395 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами.
Отже, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.
Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.
Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.
Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.
Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 344/10730/15-ц (провадження № 61-5079св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 200/13471/16-ц (провадження 
№ 61-17366св18), від 11 листопада 2019 року у справі № 554/2432/15-ц (провадження № 61-23114св18).
У статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідно до статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи і виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що він керував транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, а тому у нього були достатні правові підстави для керування автомобілем. 
Суди попередніх інстанцій на зазначене не звернули уваги та не врахували висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а тому дійшли помилково висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що позивач не має права на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої ДТП, оскільки він не є власником транспортного засобу. 
Також суди не врахували таке. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, зазначили, що із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП може звернутися дружина позивача ОСОБА_3 , на прізвище якої видані документи про право власності на автомобіль «Volvo V50», номерний знак НОМЕР_3 .
Проте суди не врахували, що з огляду на встановлену статтею 60 СК України презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, позивач ОСОБА_1  вважається співласником автомобіль «Volvo V50», номерний знак НОМЕР_3 , а тому має право на ініціювання питання про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням автомобіля.
Отже, оскаржувані судові рішення ухвалені внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, що є підставою для їх скасування.
Водночас, зважаючи на порушення судами першої та апеляційної інстанцій також норм процесуального права, які полягають в обмеженні кола з`ясування обставин справи обставинами наявності чи відсутності у позивача права на звернення до суду за відшкодуванням шкоди, недослідженнісудами попередніх інстанцій доказів завдання матеріальної та моральної шкоди, обґрунтованості розміру такої шкоди, Верховний Суд з огляду на межі перегляду справи в суді касаційної інстанції та повноваження суду касаційної інстанції позбавлений можливості ухвалити рішення по суті спору.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи необхідно повно та всебічно дослідити обставини справи, дати належну оцінку доказам у справі, їх належності та допустимості, доводам та запереченням сторін, ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами касаційного перегляду оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                 І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                       А. С. Олійник
 
                                                                                                       С. О. Погрібний
 
                                                                                                            В. В. Яремко