ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

28 жовтня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/10355/17
Головуючий у першій інстанції – Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1195/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Бечка Є.М.,
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,
секретар: Кривопиша Я.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 серпня 2020 року про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
дата складання повного тексту, місце складання: 25 серпня 2020 року м.Чернігів,

                                     В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя.
24.04.2019 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 червня 2019 року було об`єднано в одне провадження вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. 
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частки у спільному майні подружжя, а саме: автомобіля ЗАЗ (Славута), модель 110307, рік випуску 2006, д.н.з. НОМЕР_1 в розмірі 35 541,91 грн, мотоцикла Geon Country (CG150), модель CG150-11, рік випуску 2012 року, д.н.з. НОМЕР_2 , в розмірі 11 732,06 грн, а всього 47 273,97 грн, припинивши за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на зазначене майно. В іншій частині позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовлено.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 1/2 частини вкладу «Стандарт безподатковий» в розмірі 30 000 грн скасовано. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину вкладу «Стандарт безподатковий» в сумі 30 000 грн.

08 травня 2020 року позивач звернулася до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, посилаючись на те, що при ухваленні рішення Деснянським районним судом м. Чернігів 03.09.2019 року, не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат, а саме сум понесених позивачем витрат на сплату судового збору, витрат, які були понесені у зв`язку з проведенням авто- товарознавчої експертизи, а також витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції. 

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 серпня 2020 року у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення було відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції, посилаючись на  положення ст. 246 ЦПК України, дійшов висновку, що докази понесених судових витрат мали б бути подані позивачем до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, а тому оскільки представником позивача в судовому засіданні не було зроблено заяви про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів, у задоволенні заяви слід відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині відмови ухвалення додаткового рішення у справі та провести розподіл судових витрат відповідно до положень ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції було порушено процесуальні норми права передбачені ст.. 133,137, 141, 270 ЦПК України, оскаржувана ухвала не містить обґрунтування правових підстав для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення в частині розподілу судового збору, та витрат пов`язаних з розглядом справи. 
Вказує, що з висновком суду про те, що представником позивача не було заявлено заяви про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів не можна погодитися, оскільки подання даної заяви та надання доказів понесення витрат стосується випадків стягнення судових витрат пов`язаних з надання професійно-правничої допомоги докази понесення яких стороною не подані. Суд першої інстанції безпідставно не вирішив питання стосовно витрат докази понесення, яких вже були наявні в матеріалах справи станом ще на 03 вересня 2019 року, а саме судового збору, витрат на проведення експертизи, витрат на правничу допомогу, які понесені раніше за результатами ухвалення заочного рішення суду у справі.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без зміни.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржувана ухвала  не відповідає.
Частина 1 ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
Таким чином, положення ч. 1 ст. 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Отже, цей пункт втілює в собі «право на суд», яке згідно з практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» 2002 рік).
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Так, відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Отже, ст. 270 ЦПК України, встановлює вичерпний перелік випадків у яких може бути ухвалене додаткове рішення. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд має право відмовити в його ухваленні, постановивши відповідну ухвалу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом просила, крім поділу спільного майна подружжя, стягнути з ОСОБА_2 понесені нею судові витрати у зв`язку з розглядом справи. Серед матеріалів справи  містяться  квитанції про сплату  та доплату судового збору, про оплату  експертизи та  витрат на правову допомогу. Суд, ухвалюючи рішення від 03 вересня 2019 року, зазначив що позов підлягає до часткового задоволення, однак, не вирішив вимоги, щодо розподілу судових витрат.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (ч. 3 ст. 270 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що отримавши заяву ОСОБА_1 про вирішення вимоги, яка не була вирішено під час ухвалення рішення, суд першої інстанції повинен був вирішити питання щодо ухвалення в даній справі додаткового рішення відповідно до вимог ст. 270 ЦПК України, яким задовольнити чи відмовити в задоволені позовної вимоги про розподіл судових витрат.
Однак, як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції дійшовши висновку про відмову у задоволенні заява про ухвалення додаткового рішення з огляду на те, що представником позивача в судовому засіданні 03.09.2019 року не було заявлено заяви про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів, всупереч вимогам ст. 270 ЦПК України постановив ухвалу про відмову в ухвалені додаткового рішення, а не ухвалив додаткове рішення за результатами заявлених вимог щодо розподілу судових витрат.
З огляду на те, що судом першої інстанції було порушено порядок вирішення питання щодо ухвалення додаткового судового рішення, з приводу заявленої вимоги, яка не була вирішена судом під час ухвалення рішення, відповідно до ч. 4 ст. 379 ЦПК України ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати. Питання про ухвалення додаткового судового рішення щодо вирішення вимоги про розподіл судових витрат, направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Однак апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки скаржник просить суд апеляційної інстанції ухвалити додаткове рішення у справі з приводу не вирішеної вимоги, що не належить до повноважень апеляційного суду.
Враховуючи наведені обставин, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваної ухвали з підстав порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України).
Керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

                                        П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 серпня 2020 року  скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:                                 Судді: