П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/16502/18
Провадження № 22-ц/4815/1144/20

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Cмолій Л.Д.
Рішення суду першої інстанції проголошено
(вступна і резолютивна частини):
о 15 год. 27 хв. 11.08.2020 у м. Рівне Рівненської області 
Повний текст рішення складено: не зазначено. 

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач1: ОСОБА_2 ;
відповідач2: ОСОБА_3 ;
відповідач3: ОСОБА_4 ;

представники учасників справи: 
позивача – адвокат Негрей Олександр Михайлович;
відповідача2 – адвокат Висоцький Юрій Вікторович;

за участі: учасників справи та їх представників,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 серпня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування жилим приміщенням та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування жилим приміщенням та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні жилим приміщенням. Мотивуючи вимоги, вказувалося, що сторонам у справі на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Вважає, що відповідачем1 і відповідачем2 чиняться їй перешкоди в користуванні власністю, з огляду на що просить встановити порядок користування квартирою, виділивши їй у користування жилу кімнату площею 17, 3 м2, лоджію площею 3, 19 м2 з виходом з цієї кімнати, а коридор, кухню, туалет і ванну кімнату залишити у загальному користуванні співвласників, зобов`язавши ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні виділеною кімнатою та підсобними приміщеннями.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 серпня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в позові до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення порядку користування жилим приміщенням та зобов`язання не чинити перешкод в користуванні ним..
У поданій апеляційній скарзі позивач покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, які полягали у порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
На її обґрунтування зазначалося про те, що сторонам у справі на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Рішенням Рівненського міського суду від 14 листопада 2014 року зареєстрований відділом ДРАЦС Рівненського міського управління юстиції, а/з №1204, між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 шлюб розірвано, однак сторони залишилися проживати разом.
Ще до припинення шлюбних відносин ними було визначено порядок користування жилим приміщенням – позивач користується кімнатою № НОМЕР_1 та лоджією з входом до цієї кімнати, ОСОБА_2 – кімнатою АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 – кімнатою №2 та лоджією з входом з цієї кімнати. Коридор, кухня, туалет та ванна кімната залишено у спільному користуванні. Відповідач2 і відповідач3 останніх 4-5 років в квартирі не мешкають, хоча кілька разів на рік бувають там і мають ключі від вхідних дверей. Позивач з ними не спілкується. 
Щодо колишнього чоловіка, то він постійно її ображає, вчиняє психічне і фізичне насильство, забороняє та обмежує користуватися спільним майном – електроенергією, холодним та гарячим водопостачанням.
Посилається на наявність у справі листа органів ВП ГУНП від 09 лютого 2018 року №20/Ад/200/03-2018 та постанову Рівненського міського суду від 11 листопада 2019 року про притягнення ОСОБА_6 до відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Вважає, що факти неприязних відносин між позивачем та відповідачами, а також вчинення перешкод ОСОБА_1 підтверджуються і показаннями свідка ОСОБА_7 , що визнавалося і самими відповідачами.
Всупереч ст.ст. 29, 30, 41 Конституції України, ст.ст. 358, 368, 370 ЦК України, ст.ст. 51, 155 ЖК УРСР судом попередньої інстанції не було вирішено існуючого спору між сторонами з приводу встановлення порядку користування житлом.
Вважає, що долучені до матеріалів справи постанови Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №537/1801/16-ц та від 19.09.2019 у справі №759/225/16-ц хоча і стосуються встановлення порядку користування спільною квартирою, проте за обставин, які відрізняються.
Зважаючи на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове – про задоволення позову повністю.
У поданому відзиві ОСОБА_3 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. При цьому покликалася на відсутність підстав для задоволення вимог заявника, оскільки наведені заявником доводи та аргументи вважала необґрунтованими і такими, що повністю спростовуються правильністю висновків суду.
Зокрема, вказувала про недодержання житлових нормативів при встановленні такого порядку користування квартирою, який вимагає позивач. Оскільки Житловий кодекс УРСР передбачає норму жилої площі на одну особу у 13, 65 м2, ОСОБА_1 просить виділити їй 17, 3 м2, тобто більше такої норми. Решті співвласників у цьому випадку залишаються кімнати, які є меншими за норми жилої площі на одну особу.
Поготів, позивач сама визнала у судовому засіданні про відсутність вчинення відповідачами щодо неї тиску, а свідчення ОСОБА_7 ґрунтуються на обставинах, що відомі зі слів самої ОСОБА_1 ОСОБА_3 не мешкає у квартирі АДРЕСА_1 вже протягом тривалого часу і ніколи там не буває.
Тобто вимоги позивача вважала необґрунтованими і такими, що не мотивовані належними і допустимими доказами.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності правових та фактичних підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано доказів про порушення її прав на житло, а задоволення заявлених вимог призведе до порушення прав інших співвласників спірної квартири з приводу володіння та користування ним відповідно до їхніх часток у праві спільної сумісної власності.
При цьому здійснення повноважень володіння і користування одним із учасників щодо усього майна чи його частини без згоди інших не може не порушувати таких самих прав інших співвласників, а встановлення за ОСОБА_1 порядку користування житловою кімнатою площею 17, 3 м2 значно перевищить розмір її частки за умов рівності часток усіх співвласників.
Щодо вимог про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житлом, то колегія суддів також погоджується з висновками суду про відмову в позові, адже позивачем не надано об`єктивних і переконливих доказів про порушення відповідачами прав ОСОБА_1 у володінні чи користуванні спірною квартирою. 
Як з`ясовано судом, і ці обставини учасниками справи не оспорюються, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20 лютого 2001 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 . 
За змістом технічного паспорту, що виготовлений 26 січня 2001 року комунальним підприємством "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації", дана квартира загальною площею 65, 9 м2, житловою площею 39, 6 м2 розміщена на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку і складається з трьох житлових кімнат площею 12, 8 м2, 9, 5 м2, 17, 3 м2 і допоміжних приміщень – кухні площею 9, 3 м2, коридору площею 9, 7 м2, ванної кімнати площею 2, 6 м2, туалету площею 1, 0 м2, двох лоджій 3, 5 м2, 4, 0 м2. 
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме за визначеною попередньо домовленістю між ними, залишивши ОСОБА_1 у користуванні жилу кімнату площею 17, 3 м2, лоджію площею 3, 19 м2 зі входом з цієї кімнати, а коридор, кухню, туалет та ванну кімнату – у загальному користуванні усіх співвласників.
Оскільки ОСОБА_2 і ОСОБА_5 порушують право позивача на користування кімнатою та підсобними приміщеннями, тому просила зобов`язати цих відповідачів не чинити таких перешкод.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні справи до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позову. 
Згідно зі ст.ст. 317, 321, 368, 369, 370, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ними спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 14 своєї постанови від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, видно, що квартира, яка є спільною сумісною або спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Приходячи до переконання про залишення апеляційної скарги без задоволення, колегія суддів погоджується із тим, що порядок користування спірною квартирою у спосіб, який пропонує позивач, призведе до порушення прав інших співвласників нерухомості щодо володіння та користування відповідно до їхніх часток у праві спільної сумісної власності, здійснення права володіння і користування одним із учасників з приводу усього чи частини спільного майна без згоди інших не може не порушувати аналогічних речових прав інших співвласників.
При цьому за відсутності домовленості та згоди між співвласниками квартири АДРЕСА_1 про порядок користування майном кожен з них може вимагати доступу до володіння і користування усім спільним майном. Щодо визначення порядку користування квартирою з виділом позивачу в користування жилої кімнати площею 17, 3 м2, то він істотно перевищував би розмір її частки у праві спільної сумісної власності, а з урахуванням житлової площі квартири очевидно порушить принцип рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 33 постанови від 07 лютого 2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначав, що позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК України; аналогічні положення містяться і ст.ст. 76-78 ЦПК України в редакції 2017 року), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. 
Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відсутністю об`єктивних та переконливих доказів спростовуються доводи апеляційної скарги про обставини порушення суб`єктивних прав позивача на житло, а тому і про необхідність встановлення порядку користування спірною квартирою.
Так, сама по собі копія листа Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області від 09.02.2018 №20Аз/200/03-2018 свідчить про неодноразові звернення позивача протягом часу з грудня 2014 року по квітень 2017 року до органів внутрішніх справ з приводу конфліктів з колишнім чоловіком, донькою та вжиття відповідних заходів реагування – десяти списань матеріалів в порядку Закону України "Про звернення громадян", одну реєстрацію в ЄРДР і складення двох адміністративних протоколів (а.с. 11-11, зв.).
Правильно судом не взято до уваги і показання свідка ОСОБА_7 , яка повідомила про обставини винятково з посиланням на ОСОБА_1 , тобто що це їй стало відомо з її слів, що не може братися до уваги як доказ. Сама ж позивач, яка була допитана як свідок, вказувала, що кімнати відповідачів на замок не зачинені, у кімнаті площею 17, 3 м2, якою користується відповідачів не бачила, туалетом і ванною вона користується вільно. 
Допитана як свідок ОСОБА_4 пояснювала, що не бувала у кімнаті ОСОБА_1 близько п`яти років, будь-яких перешкод у користуванні позивачем майном вона не створює, а комунальні послуги оплачуються ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .
З приводу аргументів автора апеляційної скарги про порушення норм процесуального права, то апеляційний суд бере до уваги таке. 
Згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Помимо викладеного, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Однак будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до цілком (повністю) хибного розв`язання спірних правовідносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості судового рішення, заявником зазначено не було, матеріали справи не містять, а колегією суддів не здобуто.
В решті аргументи заявника спростовуються правильністю висновків суду першої інстанції.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідачів, є неприйнятними для апеляційного суду. При цьому заперечення позивачем очевидних обставин не спростовує правильності висновків апеляційного суду.
Спонуканнями для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 серпня 2020 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 01.12.2020

Головуючий :                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                 С.О.Гордійчук 

Н.М.Ковальчук