Номер провадження: 22-ц/813/6511/20 
Номер справи місцевого суду: 521/8042/17
Головуючий у першій інстанції Поліщук І.О.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Комлевої О.С.,
               за участю секретаря: Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи,апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту № 1117689000 недійсним,

встановив:

26 травня 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 1117689000 від 13 липня 2007 року на суму 200 000 доларів США, строком до 13.07.2017 року.
Свої вимоги мотивував тим, що 13 липня 2007 року між ним та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11176869000 на суму 200 000 доларів США, строком до 13.07.2017 року.
Позивач вважав, що кредитний договір є недійсним з моменту його вчинення, так як він суперечить ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», Постанови Правління НБУ від 10 травня 2007 року за № 168. Додатком №1 до Договору виступає Графік погашення кредиту. 
Також позивач вказав, що відповідно до п. 2 ч.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у том числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача, тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; 3) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. 

Крім того, позивач вказав, що постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168 затверджені Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту. 
Відповідно до п.п. 2.1, 2.4 вказаних Правил, банки зобов`язані надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши вищезазначені умови. Банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Жодного документа, розписки, які б свідчили про ознайомлення Позивача на час укладення Кредитного Договору з умовами кредитування не має, оскільки така переддоговірна робота не проводилася.
Посилаючись на те, що відповідно до ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються у будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, позивач просив його вимоги задовольнити.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року взадоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту № 1117689000 недійсним, було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року, та постановлення нового, про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

05 травня 2020 року від АТ «УкрСиббанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, де Банк зазначив, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а вимоги та доводи апеляційної скарги вважають безпідставними та не обґрунтованими. У зв`язку з цим, просили у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1  відмовити, оскаржуване рішення суду залишити без змін (т.1, а.с. 234-236).

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 11.11.2020 року, на 13.00 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (т.1, а.с. 241-245).
При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року (т.1, а.с.250), з наступними змінами, тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки «помаранчевий» або «червоний», зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. 

Разом з тим, 11.11.2020 року від представника заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 – адвоката Канікаєва Ю.О. до суду апеляційної інстанції надійшла заява про відкладення розгляду справи, з посиланням на те, що позивач ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_2 бажають особисто прийняти участь у розгляді даної цивільної справи (т.1, а.с.248-249).

Однак, колегія суддів не вбачає поважних причин для відкладення розгляду справи, оскільки вказаний представник апелянта не вказав, з яких підставвін та його довіритель не можуть прийняти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоп», за межами суду.

Враховуючи, що всі учасники справи повідомлені про час і місце проведення судового засідання, проте явка до суду апеляційної інстанції є необов`язковою, а також враховуючи те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше 6 місяців, колегія суддів дійшла висновку, що у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 16.11.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (а.с.234-236), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , районний суд виходив із того, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, що підтверджується копіями виписок по особовому рахунку позивача; відповідач надав у письмовій формі та в повному об`ємі інформацію, передбачену п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01.12.2005 р., що підтверджується підписом позивача в анкеті позичальника, копія якої знаходиться в матеріалах справи, відповідні відомості містяться в додатку № 1 до кредитного договору, підписаного сторонами.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на таке.

Так, звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що всупереч ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням кредитного договору Банком йому не було повідомлено письмово про форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, чим було порушено право споживача на свободу вибору продукції. Позивач також зазначив, що обмежується його право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. 
При цьому позивач вказав, що відповідачем обмежене його право, як споживача, на одержання необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про кредит, так як Банком не повідомлено про: 
наявні форми кредитуванням з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, типу відсоткової ставки; 
орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік всіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витати на страхування, юридичне оформлення тощо); 
податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; 
переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. 

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що 13 липня 2007 року між АКБ «УкрСиббанк» з однієї сторони та громадянином ОСОБА_1 - з іншої сторони, укладено договір про надання споживчого кредиту № 11176869000, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 200 000 доларів США (двісті тисяч), що дорівнює еквіваленту 1 010 000,00 грн. (один мільйон десять тисяч) за курсом на день укладення Договору, а Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі. Сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в Договорі лише в разі надання Банку кредиту в іноземній валюті.
При цьому, за змістом умов Договору Позичальник, укладаючи цей Договір, усвідомив можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті Позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції (товару, робіт, послуг), яку останній придбаває за рахунок кредитних коштів Банку. Надання кредиту здійснюється в термін з 13 липня 2007 року по 13 липня 2017 року, тобто на 10 років.
Крім того, відповідно до п.1.2.2. Договору Позичальник зобов`язався повернути кредит у повному розмірі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до Договору, але в будь-якому випадку не пізніше «13» липня 2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та /або згідно умов відповідної угоди Сторін.
Пунктом 1.3.1 Договору № 11176869000 від 13 липня 2007 року перебачено, що за користування кредитними коштами протягом перших тридцяти календарних днів, рахуючи з дати одержання кредиту, процента ставка встановлюється у розмірі -13,5% річних. Після закінчення цього строку та протягом кожного наступного місяця кредитування, розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов Договору. Сторони домовилися що за умовами цього Договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною 1пункту 5.2. цього Договору. Нарахування процентів за цим Договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця за методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства України. Період нарахування процентів згідно умов цього Договору починається з дня фактичного надання кредитних коштів, якщо умовами пунктів 1.3.2, 5.2 Договору не передбачено іншу дату початку нарахування процентів, а в наступному – з першого календарного дня поточного місяця, і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. При цьому проценти нараховуються на суму кредитних коштів, що фактично назадня Банком Позичальнику та ще не повернуті останнім у власність Банку, відповідно до умов Договору.
При цьому, слід зазначити, що п.2.1 Договору про надання споживчого кредиту № 11176869000 передбачено забезпечення виконання зобов`язань позивача за оспорюваним договором, у зв`язку з чим Банком приймається застава нерухомості, а саме жилий дім, загальною площею 341,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 319 986 доларів США та земельна ділянка загальною площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 157 141 доларів США.

Ухвалюючи судове рішення, суд правильно вказав, що у відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статей 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. 
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, що підтверджується копіями виписок по особовому рахунку позивача. Відповідач надав у письмовій формі та в повному об`ємі інформацію, передбачену п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» від 01.12.2005 р.», що підтверджується підписом позивача в анкеті позичальника, копія якої знаходиться в матеріалах справи, відповідні відомості містяться в додатку № 1 до кредитного договору, підписаного сторонами.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, за клопотанням попереднього представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 29 жовтня 2018 року по даній справі призначено судову економічну експертизу (а.с.90-92, 110), на вирішення якої поставлені наступні запитання: 
Чи відповідає метод нарахування банком процентів за кредитним договором №11176869000 від 13.07.2007 року вимогам Положення про кредитування банку ПАТ «УкрСиббанк»? 
Чи були документально дотримані вимоги «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007р.) ПАТ «УкрСиббанк» під час укладення з ОСОБА_1 кредитного договору №11176869000 від 13.07.2007 року? 
Яка реальна процентна ставка нараховується позичальнику за кредитним договором №11176869000 від 13.07.2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк»?
Якою є сукупна вартість кредиту за кредитним договором №11176869000 від 13.07.2007 року? 
Чи відповідає перелік документів, наданих ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_1 , для отримання кредитних коштів за кредитною угодою №11176869000 від 13.07.2007 року, чинному на момент укладення кредитного договору Положенню про кредитування ПАТ «УкрСиббанк»? 
Проведення судової економічної експертизи доручено експертам Харківського НДІСЕ ім. Бокаріуса. Оплату за проведення експертизи покладено на позивача ОСОБА_1 .

Однак, листом Харківського НДІСЕ ім. Бокаріуса від 14.11.2018 року, Малиновський районний суд міста Одеси повідомлено про необхідність надання для проведення експертизи додаткових матеріалів та здійснення оплати за проведення експертизи, оплату за проведення якої покладено на позивача ОСОБА_1 (т.1, а.с.113).
В подальшому, оскільки оплати за проведення експертизи стороною позивача не здійснено, 27.12.2018 року справа повернута до Малиновського районного суду м. Одеси без виконання ухвали суду від 29.10.2018 року (т.1, а.с.119).
Ухвалою того ж суду від 13.02.2019 року від ПАТ «УкрСиббанк» були витребувані додаткові докази у справі (т.1, а.с.132).
Витребувані доказі надійшли до суду 02.05.2019 року (т.1, а.с.137-180).
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року матеріали справи знову були направлені для проведення судово-економічної експертизи (т.1, а.с.190-191).
В подальшому, оскільки оплати за проведення експертизи стороною позивача не було здійснено, про що експерт 21.08.2019 року направив відповідне клопотання, 23.10.2019 року була справа повернута до Малиновського районного суду м. Одеси без виконання ухвали суду від 29.10.2018 року (т.1, а.с.193, 196).

При цьому, в судовому засіданні 29.01.2020 року представнику позивача судом було роз`яснено право на звернення до суду з клопотаннями з приводу направлення справи до Харківського НДІСЕ ім. Бокаріуса, для проведення призначеної судом експертизи, за умови оплати послуг експертів, проте відповідних клопотань заявлено не було (т.1, а.с.205-206).

В апеляційній скарзі представник позивача і заявника апеляційної скарги ОСОБА_1  – адвокат Канікаєв Ю.О. зазначив, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_1  не повідомили про необхідність оплати витрат на проведення судово-економічної експертизи, він буде змушений заявити клопотання про проведення судової експертизи в суді апеляційної інстанції (а.с.220), такого клопотання до суду апеляційної інстанції так і не надходило.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева