ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5099/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Клочкова Н.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  06 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Федотова І.В.,
суддів: Єгорової Н.М. та Сорочка Є.О.,
за участю секретаря Лисенко І.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-фінансова група "Нафтахім" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-  

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Промислово-фінансова група "Нафтахім" (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - відповідач), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення №00002391402 від 27 лютого 2019 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вказує на правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки перевіркою не підтверджено реалізації товарів на адреси ТОВ "Ефест Груп" і ТОВ "Гісан" від ТОВ "Промислово-фінансова група "Нафтахім", що свідчить про те, що за постачанням товарів лише здійснювалось оформлення окремих первинних документів з метою створення зовнішніх ознак фактичного здійснення операцій.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, податковим органом проведено документальну планову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-фінансова група "Нафтахім" (код 36472721), з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 по 30.06.2018, валютного - за період з 01.01.2015 по 30.06.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2015 по 30.06.2018.
За результатами проведеної перевірки податковим органом складено Акт від 14.11.2018 за №770/26-15-14-02-02/36472721 "Про результати документальної планової виїзної перевірки товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-фінансова група "Нафтахім" (код 36472721), з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 по 30.06.2018, валютного - за період з 01.01.2015 по 30.06.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2015 по 30.06.2018" .
28.11.2018 позивач надав Головному управлінню ДФС у м. Києві заперечення на акт перевірки та отримав лист про розгляд заперечень за № 120873/10/26-15-14-02-02 від 10.12.2018, яким висновки акту перевірки викладено в новій редакції, а саме встановлено порушення позивачем:
- п.44.1 ст.44, пп.14.1.257 п.14.1 ст.14, пп.134.1.1. п.134.1 ст.134, пп. 140.5.4 п.140.5 ст.140 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI зі змінами та доповненнями, статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.99 № 996-ХЇУ, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, всього на загальну суму 1953428 грн, у тому числі за 2015 рік у сумі 223698 грн, за 2016 рік у сумі 104613 грн, за 2017 рік у сумі 645265 грн, за півріччя 2018 року у сумі 979851 грн.
- п. 185.1 ст.185, п. 187.1 ст.187, п. 188.1 ст.188, п. 198.2, п.198.3, ст.. 198,  п.198.5., ст.198, п, 198.6 ст. 198, п.201.1 та п.201.10 ст.201, Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI зі змінами і доповненнями, п. 7 розділу V Наказу міністерства Фінансів "Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість" від 23.09.2014 №966, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.10.2014 р. N 1267/26044, зі змінами та доповненнями (в редакції що діяла до 28.01.2016), в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 387 651 грн, в тому числі по періодам: серпень 2017 року на суму 11367 грн, жовтень 2017 на суму 340504 грн, червень 2018 на суму 35780 гривень.
На підставі висновків акту перевірки (уточнених відповідно до листа про розгляд заперечень) контролюючим органом винесено податкові повідомлення-рішення від 13.12.2018 року за №00015521402 та №00015531402.
Позивач звернувся до Державної фіскальної служби України зі скаргою, у якій просив скасувати податкові повідомлення - рішення від 13.12.2018 року за №00015521402 та №00015531402.
Зазначена скарга частково задоволена рішенням Державної фіскальної служби України року за № 8775/6/99-99-11-04-01-25 від 22.02.2019.
Державною фіскальною службою України скасоване податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС у м. Києві від 13.12.2018 №00015521402 в частині заниження фінансового результату за 2015 рік та 2016 рік на 30% вартості товарів, придбаних у нерезидента Sisecam soda Lukavac d.o.o. (Боснія і Герцеговина) та скасоване податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС у м. Києві від 13.12.2018 №00015531402 в частині визначення податку на додану вартість за рахунок заниження податкових зобов`язання у результаті списання кредиторської заборгованості по взаєморозрахунках з постачальниками - нерезидентами і у відповідній частині штрафні санкції.
На підставі акту перевірки від 14.11.2018 та рішення ДФС України від 22.02.2019 прийнято податкове повідомлення - рішення від 27.02.2019 року за №00002391402, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 2545402,00 грн, з яких за податковим зобов`язанням 1732843,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями 812559,00 гривень.
Вважаючи, податкове повідомлення-рішення від 27.02.2019 року за №00002391402 протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з якими погоджується і колегія суддів.
Відповідно до пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 Податкового Кодексу України (тут та далі в редакції чинній на час винесення спірних правовідносин), господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно пункту 44.1., пункту 44.2. статті 44 Кодексу, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Відповідно до положень пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України (в редакції Закону від 28.12.2014 № 71-VIII) об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Тобто, податок на прибуток розраховується виходячи із бухгалтерського фінансового результату (як різниці між отриманими підприємством доходами та понесеними ним витратами протягом звітного періоду) за НП(С)БО чи МСФЗ, відкоригованого на різниці, передбачені ПК України (як то амортизаційні різниці, різниці, які виникають при формуванні резервів (забезпечень), різниці, які виникають під час здійснення фінансових операцій).
Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.
Отже, формування витрат, що враховують при обчисленні об`єкта оподаткування з податку на прибуток, є відображенням наслідків господарських операцій у податковій звітності.
Податкова звітність ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку, який є обов`язковим.
Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» у частині 1 встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Вимоги до первинних документів встановлені частиною 2 цієї статті.
За визначеннями цього Закону, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, будь-які документи можна вважати первинними, що є підставою для їх врахування в податковому обліку, лише в разі фактичного здійснення господарської операції. При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Встановлені контролюючим органом порушення ТОВ "Промислово-фінансова група "Нафтахім"" податкового законодавства ґрунтуються на висновках щодо відсутність факту реальності господарських операцій з постачання товарів на адреси ТОВ "Ефест Груп" і ТОВ "Гісан" від ТОВ "Промислово-фінансова група "Нафтахім".
При цьому, в обґрунтування таких доводів податкових орган посилається на наявність в Єдиному реєстрі судових рішень інформації про кримінальних проваджень щодо контрагентів позивача за фактами вчинення за попередньою змовою групою осіб фіктивного підприємництва.
Щодо посилань відповідача на наявність кримінальних проваджень.
Відповідно до частини першої статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно частини першої статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту, є Кримінальний процесуальний кодекс України.
Відповідно до частин першої, другої статті 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Частина четверта статті 95 КПК України визначає, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Відповідно до частини шостої статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
А тому колегія суддів вважає посилання апелянта на відомості щодо контрагентів, отримані в межах кримінальних проваджень, як на підставу порушення позивачем норм податкового законодавства необґрунтованими, оскільки вищезазначені акти не є вироком суду в розумінні статті 369 Кримінального процесуального кодексу України, яким встановлюються визнані судом доведеними фактичні обставин із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
До винесення вироку в рамках кримінального провадження, протокол допиту досудового розслідування чи інші матеріали досудового розслідування, а також ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення окремих слідчих дій, не можуть вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06 листопада 2018 року у справі №822/551/18.
Сам факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в межах кримінального провадження, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків господарських операцій проведених позивачем та його контрагентом.
При цьому, колегія суддів зауважує, що жодних вироків за фактом фіктивного підприємництва, що має безпосереднє значення для надання висновку, щодо діяльності позивача надано не було.
Таким чином, для вирішення справи по суті необхідно з`ясувати чи мали господарські операції позивача з його контрагентами реальний характер, та чи відповідали ці операції меті господарської діяльності позивача.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.
Згідно зі ст.1, ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 1 та ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
За певних обставин подані позивачем документи можуть свідчити про існування господарських операцій, які за формою (зовнішнім вираженням) можуть підпадати під визначення реальних і таких, що зумовлюють зміни в структурі активів, зобов`язань та власного капіталу суб`єкта господарювання. У податкових спорах суди встановлюють чи підтверджують документи і розкривають, внутрішню сторону господарських операцій, їх справжність, економічну вигоду (виправданість, ризик) і ділову мету. Щоб так кваліфікувати природу господарських операцій, необхідно послатися на допустимі та належні докази, якими засвідчується стан (якість) таких операцій. Без цього неможливо перевірити правильність обчислення і сплати сум податкового грошового зобов`язання на підставі таких операцій. 
Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, за даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських організацій, основними видами діяльності позивача за КВЕД є, зокрема: 46.75 оптова торгівля хімічними продуктами. 
Так, між ТОВ "Промислово-фінансова група "Нафтахім" і ТОВ "ЕФЕСТ ГРУП" укладено договір №19/10/17 від 19.10.2017, згідно з яким позивач продавав ТОВ "ЕФЕСТ ГРУП" сіль кухонну кам`яну, сорт 1, помел 1, пачки 1,5 кг та бікарбонат натрію фасований. Згідно вказаного договору продавець (позивач) передає в момент постачання товару покупцеві (контрагенту) наступні документи: 1) рахунок-фактуру, 2) видаткову накладну, 3)товарно-транспортну накладну, 3) сертифікат якості. 
На підтвердження здійснення вказаної господарської операцій, позивачем надано рахунки-фактури, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні і сертифікати якості, відповідно до яких поставка товару позивачем здійснювалась з Київської області м. Бровари, вул. О.Оникієнка, 125 до Київської області, села Погреби, вул. Різдвяна, 4. Також позивачем надано довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей ТОВ "ЕФЕСТ ГРУП". 
Також, позивачем на підтвердження факту відвантаження товару з вищезазначеної адреси (Київська область, м. Бровари, вул. О.Оникієнка, 125) та процесу навантаження-розвантаження надано договір оренди №11 від 01.02.2015, який укладено позивачем з ПАТ "Українська комерційно-виробнича фірма сільськогосподарських підприємств". Більше того, позивачем надано документи на підтвердження взаємовідносин з ФОП ОСОБА_1 , так саме ФОП ОСОБА_1 здійснював послуги з перевезення товару обумовленого договором №19/10/17 від 19.10.2017.
Між ТОВ "Промислово-фінансова група "Нафтахім" та ТОВ "Гісан" укладено договір №20/07/15 від 20.07.2015, згідно з яким позивач продавав товар ТОВ "Гісан". 
Згідно вказаного договору продавець (позивач)  передає в момент постачання товару покупцеві (контрагенту) наступні документи: 1) рахунок-фактуру, 2) видаткову накладну, 3)товарно-транспортну накладну, 3)сертифікат якості. Товар поставлявся за погодженням, що закріплювались в специфікаціях окремо на кожну партію товару.
На підтвердження здійснення вказаної господарської операції позивачем надано специфікації, рахунки-фактури, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні і сертифікати якості, відповідно до яких поставка товару позивачем здійснювалась з Київської області м. Бровари, вул. О.Оникієнка, 125 до Київської області, села Погреби, вул. Софіївська, 14 та документи на підтвердження транспортування та доставки відповідних товарів.   
Співставлення змісту первинних документів та доказів підтвердження фактичного здійснення господарських операцій вказує, що спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Доказів на підтвердження зворотного відповідачем не надано.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв`язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні. Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на включення сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту. Разом з тим, у справі, що переглядається, податковим органом не доведено існування таких обставин.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів, які підтверджують фактичне проведення відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.
У разі надання контролюючим органом доказів, які свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.
Окрім іншого, висновки податкового органу про допущені позивачем порушення окрім іншого ґрунтуються на доводах про порушення контрагентами позивача податкової дисципліни, відсутності у контрагентів позивача трудових та інших ресурсів для отримання поставлених позивачем товарів.
Разом з тим, відповідачем не подано жодних доказів, які б ставили під сумнів реальність виконання вказаних операцій, невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, або засвідчили б наявність інших обставин, що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків.
Доводи контролюючого органу про відсутність матеріально-технічних ресурсів у контрагента позивача як на підставу неможливості фактичного здійснення вказаних господарських операцій не підтверджені жодними доказами, а зводиться лише до констатації вказаних фактів у акті перевірки.
Колегія суддів вважає, що зазначена інформація не може бути беззаперечним доказом відсутності на підприємствах основних фондів та трудових ресурсів, оскільки підтвердженням наявності або відсутності у підприємства основних фондів (власних, орендованих) та трудових ресурсів є не документи податкового обліку, а відповідні документи бухгалтерського обліку.
Відповідачем такі документи в ході перевірки не досліджувалися. 
Проте, такі обставини, як відсутність у контрагента трудових ресурсів, виробничого обладнання, відсутність працівників тощо не можуть спростовувати фактичне виконання операції, оскільки специфіка підприємницької діяльності полягає у тому, що підприємство не завжди має мати у власності задекларовану значну кількість працівників, наявність основних засобів та транспорт для виконання взятих на себе зобов`язань, звичаями ділового обороту визначені й інші можливості залучення ресурсів для поставки товарів/робіт/послуг, як от на підставі цивільно-правових договорів.
На момент здійснення спірних господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані як юридичні особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Натомість, позивачем надано достатньо об`єктивних доказів, які підтверджують факт здійснення господарських операцій з поставки товарів, що відповідає видам діяльності за КВЕД.
При цьому, в досліджуваних господарських відносинах між позивачем та контрагентами, позивач виступає саме постачальником товарів, водночас, під час перевірки контролюючим органом не спростовано наявність у позивача належних первинних документів, фізичних і технічних можливостей для здійснення операцій.
Відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об`єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагента, як і не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що  перевіркою не встановлено відсутності документів бухгалтерського і податкового обліку, необхідних для підтвердження задекларованих показників по операціям з контрагентами, обов`язок ведення і зберігання яких покладено на позивача, а наявні в матеріалах справи містять достатні дані про зміст господарських операцій та її учасників, підтверджують фактичність здійснення такої операції. 
Так, податкові повідомлення-рішення, на підставі яких визначаються податкові зобов`язання платника податків, приймаються податковим органом за результатами безпосередньої оцінки фінансово-господарських документів, активів та інших обставин господарської діяльності особи, з дотриманням визначеної законом процедури, висновки податкового органу повинні доказуватись як факт і підтверджуватись документально.
Отже, висновки відповідача, на підставі яких були винесено оскаржувані рішення не базуються на первинних господарських документах. Окрім того, висновки щодо позивача були сформовані виключно у зв`язку з оцінкою діяльності не самого позивача, а його контрагентів.
З огляду на зазначене, враховуючи, що встановлені відповідачем за наслідком проведеної перевірки порушення позивачем вимог діючого законодавства не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що нарахування податковим органом за зазначені вище порушення сум грошового зобов`язання є протиправним, та як наслідок оскаржуване податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення позову. 
Поряд з цим, слід зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. 
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 р. - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:          

Судді: 

Повний текст постанови виготовлено 07.10.2020 року.