Постанова 
 
Іменем України 
12 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 233/2990/17
провадження №  51-3181км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі                                                        ОСОБА_4 ,
за участю прокурорів                                         ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ,
представника цивільного відповідача          ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника цивільного відповідача – командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 на вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 1 квітня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12017050380000369, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя  АДРЕСА_1 ,такого, що не має судимості,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 415 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судом першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня             2019 року ОСОБА_9 засуджено за ч. 1 ст. 415 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, а на підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та з покладенням обов`язків, передбачених п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 76 КК.
Відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році». 
 
Постановлено стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_10                             36 509, 45 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 20 0000 грн на відшкодування моральної шкоди. 
 
Також постановлено стягнути з військової частини НОМЕР_1 в дохід держави 1921 грн судового збору.
 
За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у порушенні правил водіння транспортної машини, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження. 
 
Вироком установлено, що військовослужбовець військової частини польова пошта НОМЕР_2   ОСОБА_9 , виконуючи обов`язки водія, 2 квітня 2017 року близько 16:15, керуючи технічно справною транспортною машиною – вантажним автомобілем «HYNDAI HD 72», військовий номер НОМЕР_3 , що належить військовій частині НОМЕР_4 (зараз НОМЕР_1 ), та рухаючись по вул. Правобережній у м. Костянтинівці Донецької області зі сторони м. Бахмут, не дотримався обов`язків водія, передбачених статтями 14, 16 Закону України № 3353-XII від 30 червня 1993 року «Про дорожній рух», п. 2.2.8 Настанови з автомобільної служби Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15 березня 1994 року №70, і допустив порушення вимог пунктів 2.3, 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху України (далі – ПДР): був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою з метою  відповідного реагування на її зміну, перед зміною напрямку руху ліворуч, виконуючи поворот для виїзду на ґрунтовий майданчик, розташований ліворуч від проїжджої частини, не переконався у безпечності своїх дій для інших учасників руху, не надав преваги у русі мотоциклу «Suzuki GN2B», державний номер НОМЕР_5 , під керуванням ОСОБА_11 , який рухався головною дорогою позаду нього, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого не справився з керуванням і допустив зіткнення з вказаним мотоциклом, який належить ОСОБА_10 , що спричинило пасажиру мотоцикла ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження.
 
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 1 квітня 2020 року вирок щодо                  ОСОБА_9 залишено без змін.
 
Вимоги касаційної скарги і узгоджені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі представник цивільного відповідача – командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_13 просить скасувати вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 1 квітня 2020 року щодо ОСОБА_9 у частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 до військової частини НОМЕР_1 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. Вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, приймаючи рішення в частині цивільного позову, суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 374 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), а саме не навів точного розрахункусуми, яка підлягає стягненню на користь потерпілого ОСОБА_10 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Вважає, що суд першої інстанції при вирішенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 не взяв до уваги позицію цивільного відповідача про недоведеність і необґрунтованість потерпілим розміру заподіяної йому шкоди, а також не визнання останнім свого транспортного засобу фізично знищеним, тому рішення суду про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_10 матеріального збитку в розмірі 36 509, 45 грн, є незаконним. Зазначає, що згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 643/4161/15-ц (провадження № 16-1369св18), уразі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відповідно до вимог Закону України № 1961-IV від 1 липня 2004 року ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон № 1961-IV) відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Крім того, стверджує, що суди невірно поклали обов`язок відшкодування моральної та матеріальної шкоди на користь ОСОБА_10 саме з військової частини НОМЕР_1 . Звертає увагу на те, що на момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність військової частини НОМЕР_1 як власника наземного транспортного засобу застрахована не була, і в такому разі відповідно до                                             п. 41.1 ст. 41 Закону № 1961-IV відшкодувати шкоду зобов`язане моторно (транспортне) страхове бюро України (далі – МТСБУ) за рахунок коштів фонду захисту потерпілих. Тому вважає, що потерпілий ОСОБА_10 мав звернутися до МТСБУ із документами для здійснення йому регламентної виплати, оскільки саме такий спосіб реалізації права особи на відшкодування шкоди, завданої наземним транспортним засобом особи, цивільно-правова відповідальність якої, як власника транспортного засобу, не застрахована, визначений законом. Не погоджується представник цивільного відповідача з розміром визначеної судом першої інстанції моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню з військової частини НОМЕР_1 на користь потерпілого ОСОБА_10 , вважає її такою, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.  Вказує, що суд апеляційної інстанції не дотримався вимог ст. 419 КПК, оскільки не зазначив в ухвалі підстав, на яких визнав необґрунтованими наведені в апеляційній скарзі доводи цивільного відповідача військової частини НОМЕР_1 .

 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Представник цивільного відповідача ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримав касаційну скаргу, просив скасувати вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 1 квітня 2020 року щодо ОСОБА_9 у частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 до військової частини НОМЕР_1 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
 
Прокурори ОСОБА_5 і ОСОБА_6 вважали касаційну скаргу представника цивільного відповідача необґрунтованою, просили залишити її без задоволення, а вирок та ухвалу щодо ОСОБА_9 – без зміни.
 
Заступник військового прокурора Донецького гарнізону ОСОБА_14 подав заперечення на касаційну скаргу представника цивільного відповідача, в якому просив залишити її без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_9 – без зміни.
 
Потерпілий ОСОБА_10 також подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив залишити скаргу без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_9 – без зміни. 
 
Мотиви суду
 
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 415 КК, а також призначене засудженому покарання у касаційній скарзі не оспорюються і з огляду на положення зазначеного закону та пункти 8, 9 ч. 1 ст. 425 КПК не перевіряються.
 
Підстав, передбачених ч. 2 ст. 433 КПК, для виходу за межі касаційних вимог колегія суддів не вбачає.
 
Що стосується доводів касаційної скарги про неправильне вирішення цивільного позову, то колегія суддів не має підстав для їхнього задоволення.
 
Суд першої інстанції правильно визнав цивільним відповідачем у кримінальному провадженні військову частину НОМЕР_1 , як володільця джерела підвищеної небезпеки. Ухвалюючи своє рішення суд дотримався вимог ч. 2 ст. 127, ч. 5 ст. 128, ч. 1 ст. 129 КПК, а також ч. 1 ст. 1166, ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України (далі – ЦК).  
 
Зазначене рішення узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 5 червня 2018 року в справі № 243/10982/15-ц (провадження                   №14-81цс18). 
 
Доводи касаційної скарги про те, що відшкодовувати завдану потерпілому                 ОСОБА_10 шкоду повинно МТСБУ, є безпідставними. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦК особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд і відповідно до вимог ч. 2 ст. 14 ЦК не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
 
З матеріалів справи вбачається, що потерпілий не звертався до МТСБУ із заявою про відшкодування йому шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а, отже, підстав для виникнення страхових відносин, визначених Законом № 1961-IV, у даному випадку не було. З огляду на це посилання представника цивільного відповідача на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 4 липня                    2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) є необґрунтованим.  
 
Доводи, викладені в касаційній скарзі про те, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 374 КПК, а саме не навів точного розрахунку суми, яка підлягає стягненню на користь потерпілого ОСОБА_10 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, при цьому не взяв до уваги незгоду останнього із визнанням його транспортного засобу фізично знищеним, є неспроможними.  
 
Згідно з вимогами п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК розмір матеріальних збитків, заподіяних потерпілому кримінальним правопорушенням, визначається експертизою.
 
За даними висновку судової автотоварознавчої експертизи від № 893 від 12 липня 2017 року, вартість відновлювального ремонту мотоциклу «Suzuki GN2B», державний номер НОМЕР_5 , (166 808, 12 грн) перевищує його ринкову вартість станом на момент його пошкодження (36 509, 45 грн). Згідно з п. 8.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада               2003 року № 142/5/2092, у разі, якщо вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу (далі – КТЗ) перевищує ринкову вартість КТЗ на момент його пошкодження, то відновлення автомобіля є економічно недоцільним, а розмір матеріального збитку, що заподіяний власнику КТЗ, приймається рівним ринковій вартості автомобіля на момент його пошкодження. Таким чином, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику пошкодженням мотоциклу «Suzuki GN2B», державний номер НОМЕР_5 , при дорожньо-транспортній пригоді становить                      36509, 45 грн (т. 2, а. с. 114 – 128).
 
Тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги потерпілого ОСОБА_10 в частині відшкодування матеріальної шкоди на суму 36509, 45 грн. 
Відповідно до роз`яснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від                   27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
 
Ураховуючи, що представник цивільного відповідача не бажав отримувати пошкоджений мотоцикл «Suzuki GN2B», суд першої інстанції, дотримуючись вказаних вимог закону, залишив цей транспортний засіб потерпілому ОСОБА_10 .
 
Що стосується моральної шкоди, яка підлягає стягненню з цивільного відповідача на користь ОСОБА_10 , то суд визначив її розмір з дотриманням вимог п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК, виходячи із характеру та обсягу страждань потерпілого, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Суд апеляційної інстанції, розглянувши кримінальне провадження у відповідності з вимогами ст.405 КПК, небезпідставно погодився з вироком суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову.
 
Апеляційний суд ретельно перевірив доводи апеляційної скарги цивільного відповідача – військової частини НОМЕР_1 і дійшов висновку, що вони не підлягають задоволенню. Своє рішення апеляційний суд належним чином мотивував. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК. 
 
Верховний Суд також погоджується з рішеннями судів нижчих інстанцій в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 , тому вважає за необхідне залишити їх без змін, а касаційну скаргу представника цивільного відповідача – без задоволення. 
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня                     2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 1 квітня 2020 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу представника цивільного відповідача – командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 – без задоволення.

 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                 ОСОБА_3