ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/10186/16-ц  Номер провадження 22-ц/814/2256/20	Головуючий у 1-й інстанції Савченко  Л.І.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддяПилипчук Л.І.,
судді Бондаревська С.М., Дряниця Ю.В.,
секретар Зеленська О.І.,
з участю скаржника ОСОБА_1 , його представника – адвоката Бибика В.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в особі уповноваженого представника – адвоката Бибика Володимира Анатолійовича, 
на ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 10 вересня 2020 року, постановлену суддею Савченко Л.І. (повний текст складено 15 вересня 2020 року),
у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Полтави Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми) щодо не зняття арешту з майна та зобов`язання державного виконавця зняти арешт з майна; заінтересовані особи: Шевченківський відділ державної виконавчої служби м.Полтави Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми); стягувач ОСОБА_2 , 

в с т а н о в и в:
18.06.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаною скаргою, в якій просить визнати протиправною бездіяльність начальника Шевченківського ВДВС м.Полтави Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) щодо не зняття арешту з майна та зобов`язати державного виконавця відділу ДВС зняти арешт з усього рухомого і нерухомого майна боржника, накладеного постановою державного виконавця від 10.05.2018.
Скарга обґрунтована тим, що на виконанні Шевченківського ВДВС м.Полтави перебуває ВП №53912303 з примусового виконання виконавчого листа №554/10186/16-ц, виданого 10.05.2017 Октябрським районним судом м.Полтави, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини від заробітку (доходу), в межах якого, постановою державного виконавця від 10.05.2018 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_1 .
Боржник, посилаючись на обставини, встановлені в рішенні Октябрського районного суду м.Полтави від 15.04.2020 (справа №554/6141/19) заперечує наявність заборгованості зі сплати аліментів, як передумову накладення арешту. Вважає постанову такою, що не відповідає вимогам ст.56 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у ній не деталізовано на яке саме рухоме і нерухоме майно боржника накладається арешт. 
Доводить належність виконання ним зобов`язання зі сплати аліментів на утримання сина, про що він повідомляв Шевченківський ВДВС м.Полтави, але листом начальника відділу від 28.05.2020 №54417 відмовлено у знятті арешту із майна боржника через існування заборгованості зі сплати аліментів з другого джерела доходів.
Вважає, що дії державного виконавця є протиправними, тому просить захистити порушене право в судовому порядку згідно ст.447 ЦПК України.
Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 10.09.2020 у задоволення скарги ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю. 
Ухвала вмотивована тим, що, оскільки на час прийняття рішення державним виконавцем за заявою ОСОБА_1 про зняття арешту за боржником існувала заборгованість по аліментам, а саме з орендної плати за земельні ділянки, підстави для зняття арешту з майна у відповідності до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» у державного виконавця були відсутні.
Із указаною ухвалою не погодився боржник, в особі представника – адвоката Бибика В.А., та подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати й постановити нову, якою скаргу задовольнити.
Вважає помилковим висновок районного суду, що на час прийняття рішення державним виконавцем за заявою ОСОБА_1 про зняття арешту, за боржником існувала заборгованість по аліментам, а саме, з орендної плати, оскільки державний виконавець таку заборгованість не обраховував та відповідну довідку не видавав.
Зазначає, що у матеріалах виконавчого провадження ВП №53912303 відсутня інформація про розмір доходів боржника згідно договорів оренди, а лише констатація факту їх укладення.
Посилаючись на положення ст.ст. 7, 70, 71 Закону України «Про виконавче провадження», вважає, що у даному випадку, державний виконавець був зобов`язаний направити постанову до приватного сільськогосподарського підприємства «Перемога», яке виплачує дохід ОСОБА_1 , а також за місцем роботи боржника. 
Заперечує підстави, за яких районний суд відхилив доводи про неспівмірність суми стягнення накладеному арешту, оскільки такі висновки не враховують вимоги ст.56 Закону України «Про виконавче провадження». 
25.11.2020 Шевченківський ВДВС у м.Полтаві подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи апеляційної скарги. Зазначив, що державним виконавцем 14.07.2020 зроблено запит до Приватного сільськогосподарського підприємства «Перемога» про отриманий ОСОБА_1 дохід та згідно відповіді на такий запит дохід становить 40 011,76 грн. Тому станом на 01.11.2020 існує заборгованість зі сплати аліментів з другого джерела доходу.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи (ч.ч.1,3 ст.368 ЦПК України).
У суді апеляційної інстанції боржник та його адвокат підтримали доводи апеляційної скарги, наполягаючи на її задоволенні та скасуванні ухвали районного суду. Наполягали на тому, що державний виконавець допустив протиправну бездіяльність, не з`ясувавши розмір доходу від передачі в оренду земельних ділянок та відповідно суму відрахувань від такого доходу, у зв`язку з чим накладення арешту на все майно боржника є неспівмірним та порушує права боржника, як власника такого майна.
Інші учасники справи в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явилися.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді, пояснення боржника та його адвоката, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив наступне.
Судом установлено, що на виконанні Шевченківського ВДВС у м.Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) перебуває ВП №53912303 з примусового виконання виконавчого листа №554/10186/16-ц, виданого 10.05.2017 Октябрським районним судом м.Полтави, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення із 07.12.2016 і до досягнення дитиною повноліття. 
Постановою державного виконавця від 10.05.2018 на підставі ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику  ОСОБА_1 ./а.с.47/
Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 13.02.2020 №28900, складеного старшим державним виконавцем Соколовою Ю.В. на підставі документів, наявних у матеріалах виконавчого провадження, заборгованість станом на 01.02.2020 згідно в/л №554/10186/16-ц від 10.05.2017, відсутня, наявна переплата в 2 130,27 грн./а.с.48/
Листом начальника Шевченківського ВДВС у м.Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) від 28.05.2020 №544/17 боржнику ОСОБА_1 на його заяву від 26.05.2020 щодо зняття арешту повідомлено, що станом на 28.05.2020 існує заборгованість зі сплати аліментів з другого джерела доходу, а саме: від передачі в оренду двох земельних ділянок, підстави для зняття арешту державним виконавцем вичерпно передбачені ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» та у відповідності до вимог ч.5 ст.59 цього Закону, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду./а.с.52/
Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, ОСОБА_1 здає в оренду приватному сільськогосподарському підприємству «Перемога» земельну ділянку площею 2.1994 га із розміром річної орендної плати в 9% від її нормативно-грошової оцінки на момент укладення договору, строком дії до 31.12.2023./а.с.53/
Відмовляючи у задоволенні скарги за безпідставністю, районний суд виходив із того, що на час прийняття рішення державним виконавцем про відмову в знятті арешту за боржником існувала заборгованість по аліментам, а саме з орендної плати за земельні ділянки, а тому підстави для зняття арешту з майна у відповідності до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», у державного виконавця були відсутні. Доводи боржника щодо неспівмірності суми стягнення накладеному арешту судом спростовуються, оскільки арешт накладено з метою забезпечення сплати періодичних платежів. Відсутність заборгованості за одним із видів не доходів свідчить про відсутність такої заборгованості за іншими джерелами доходів, тому доводи боржника про погашення боргу у повному обсязі судом оцінюється критично.
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.
Згідно зі ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадженнямають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи обов`язки.
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч.3 ст.451 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч.1,4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ч.1 ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ч.1 ст.5, ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби - державних виконавців, які зобов`язані вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Як убачається із матеріалів справи, постанова про арешт майна боржника прийнята державним виконавцем на підставі ст.56 розділу VII Закону України «Про виконавче провадження», що є окремо визначеним заходом примусового виконання рішень. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника (ч.ч.1-2 ст.56 цього Закону).
Частина 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» закріплює підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, зокрема, у випадках, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.
Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження», постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених ч.4 ст.59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.
Пунктом 19 Розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5, передбачено, що у день встановлення факту відсутності заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів виконавець зобов`язаний винести постанову про скасування заходів примусового виконання.
Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають включно із вирішенням питання зняття арешту з майна боржника регламентовано ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження». 
Наведені норми чітко регламентують підстави, із настанням яких, законодавець пов`язує обов`язок державного виконавця зняти арешт з майна боржника.
Однак, відмовляючи боржнику у знятті арешту з усього його майна з посиланням на наявність заборгованості по аліментах, які мають утримуватися із іншого джерела доходу – орендної плати, державний виконавець не виконав вимоги ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», не визначив суму заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), від такого доходу та не повідомив про це боржника.
Суб`єкт оскарження не надав районному суду інформації про розмір доходу боржника, отриманого від оренди землі, та докази вчинення державним виконавцем передбачених законом дій щодо його встановлення і направлення боржнику вимоги щодо погашення такої заборгованості, а підприємству, яке виплачує боржнику такий дохід, - направлення постанови про відрахування аліментів. Також не надано суду доказів ухилення боржника від сплати аліментів, що мало б враховуватися при винесенні постанови про накладення арешту на все майно.
Натомість, факт отримання боржником доходу від оренди землі ним не заперечується, підтверджений в судовому засіданні в апеляційній інстанції відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків (за період з 1 кварталу 2016 року по 3 квартал 2020 року). Боржник заявив про готовність сплати частки від вказаного доходу в рахунок сплати аліментів, розрахунок якої має здійснити державний виконавець. 
За таких обставин є помилковим висновок районного суду, що у державного виконавця були відсутні підстави, передбачені ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», для зняття арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги норму ч.ч.1,3 ст.56 цього Закону, якою передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Апеляційний суд також погоджується із доводами апеляційної скарги щодо не співмірності суми стягнення накладеному арешту на усе майно, тим більше, що збереження арешту, накладеного постановою державного виконавця від 10.05.2018, у період, коли заборгованість була відсутня, - порушує розумний баланс інтересів стягувача та боржника. Не вчинивши усіх передбачених законом заходів, спрямованих на виконання рішення про стягнення аліментів з усіх видів доходу боржника, державний виконавець наклав арешт на все майно боржника, що є винятковим заходом, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, чим допустив формальний підхід до його виконання та порушив право власності боржника на вільне розпорядження своїм майном.
Враховуючи викладене, апеляційний судприходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції –скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення скарги на бездіяльність 

Керуючись ст.ст.367, 368, 369, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі уповноваженого представника – адвоката Бибика Володимира Анатолійовича, - задовольнити.
Ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 10 вересня 2020 року – скасувати та ухвалити нове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Полтави Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) щодо не зняття арешту з майна.
Зобов`язати державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Полтави Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) від 10.05.2018 ВП №53912303 зняти арешт майна боржника ОСОБА_1 , накладений у ВП 53912303 згідно постанови про арешт майна від 10.05.2018.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09.12.2020.

Головуючий суддя                                                                Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                С.М. Бондаревська

Ю.В. Дряниця