ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5635/19                                         Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                             Бояринцева М.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
03 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Макара Івана Івановича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2020 року (розглянута у порядку спрощеного провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Заступника голови Київської міської державної адміністрації Пантелеєва Петра Олександровича, Заступника міського голови - секретаря Київської міської ради Прокопіва Володимира Володимировича про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Заступника міського голови - секретаря Київської міської ради Прокопіва Володимира Володимировича (далі - відповідач - 1), Заступника голови Київської міської державної адміністрації Пантелєєва Петра Олександровича (далі - відповідач-2) та просить суд: визнати неправомірною бездіяльність заступника міського голови - секретаря Київської міської ради Прокопіва Володимира Володимировича щодо організації контролю за виконанням рішення Київської міської ради «Про першочергові заходи з принципового підвищення якості послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та неухильному наданні цих послуг своєчасно та у повному обсязі» від 15.11.2018 року; визнати неправомірною бездіяльність заступника голови Київської міської державної адміністрації Пантелеєва Петра Олександровича щодо невчинення контролю за виконанням рішення Київської міської ради «Про першочергові заходи з принципового підвищення якості послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та неухильному наданні цих послуг своєчасно та у повному обсязі» від 15.11.2018; зобов`язати заступника міського голови - секретаря Київської міської ради Прокопіва Володимира Володимировича належним чином організувати контроль за виконанням рішення Київської міської ради «Про першочергові заходи з принципового підвищення якості послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та неухильному наданні цих послуг своєчасно та у повному обсязі» від 15.11.2018 року; зобов`язати заступника голови Київської міської державної адміністрації Пантелеєва Петра Олександровича належним чином проконтролювати виконання рішення Київської міської ради «Про першочергові заходи з принципового підвищення якості послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та неухильному наданні цих послуг своєчасно та у повному обсязі» від 15.11.2018 року.
Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач-1 всупереч статті 19 Конституції України, статті 50 Закону України «Про місцеве самоврядування», статті 5 Регламенту Київської міської ради, статті 10-1 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» не організував контроль за виконанням рішення Київської міської ради «Про першочергові заходи з принципового підвищення якості послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та неухильному наданні цих послуг своєчасно та у повному обсязі» від 15.11.2018 року у повному обсязі, а відповідач-2, в свою чергу, не здійснив контролю за виконанням цього рішення. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що 15.11.2018 року Київською міською радою відповідно до Конституції України, Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 N 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги», з метою принципового підвищення якості житлових послуг та надання цих послуг своєчасно та у повному обсязі прийняла рішення «Про першочергові заходи з принципового підвищення якості послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та неухильному наданні цих послуг своєчасно та у повному обсязі №47/6098, яким вирішила наступне: 
1. Департаменту житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) спільно з районними в місті Києві державними адміністраціями, комунальними підприємствами «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду» провести публічне обговорення реалізації розпорядження Київської міської державної адміністрації від 06.06.2017 N 668 «Про встановлення тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та внесення змін до деяких розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)». Обговорення провести у 2-місячний термін з дати прийняття цього рішення.
Під час обговорення:
- Департаменту економіки і інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надати вичерпне економічне обґрунтування підвищення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій (середній по місту) по кожній складовій послуги окремо у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 N 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги».
- Комунальним підприємствам «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду» звітувати про реальні обсяги та рівень якості наданих послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій окремо за період з моменту надання послуг до 01 липня 2017 року та з 01 липня 2017 року до моменту звітування.
2. Управлінню (інспекції) самоврядного контролю виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснювати контроль щодо дотримання якості житлових послуг. Звіт про здійснення контролю оприлюднювати раз у квартал на сайті Київської міської державної адміністрації.
3. Виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації):
3.1. Розробити за участю представників громадськості та надати у 6-місячний термін з дати прийняття цього рішення на розгляд Київської міської ради «Комплексну програму принципового підвищення якості послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та дієвого механізму контролю за неухильним наданням житлових послуг своєчасно та у повному обсязі» (далі - Програма).
Під час розроблення Програми забезпечувати її обговорення з громадою міста Києва.
3.2. Забезпечити перегляд та підготовку проекту розпорядження «Про впорядкування надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у м. Києві».
3.3. Під час розроблення Програми врахувати особливості забезпечення реалізації Закону України від 09 листопада 2017 року N 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» в м. Києві та пропозиції, викладені в додатку до цього рішення.
4. Контроль за виконанням цього рішення покласти на постійну комісію Київської міської ради з питань житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу та заступника голови Київської міської державної адміністрації згідно з розподілом обов`язків.
Тут і надалі Рішення №47/6098. 
Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.
Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР). 
У відповідності до статті 1 вказаного закону виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.
Між тим, спеціальний статус міста Києва як столиці України, особливості здійснення виконавчої влади та місцевого самоврядування у місті відповідно до Конституції України та законів України визначає Закон України «Про столицю України - місто-герой Київ» від 15.01.1999 року №401-XIV (далі - Закон №401-XIV). 
Згідно із статтею 5 Закону №401-XIV органи місцевого самоврядування і виконавчої влади у місті Києві забезпечують в межах своїх повноважень, визначених законами України, здійснення містом таких функцій: 1) створення належних умов для діяльності у місті Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, центральних органів державної влади, офіційних представництв іноземних держав і міжнародних організацій, установ і закладів науки, освіти, охорони здоров`я, культури і спорту, місцем розташування яких відповідно до законодавства визначено місто Київ; 2) вирішення питань щодо розміщення центральних органів, які утворюються Президентом України, Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів України, а також дипломатичних представництв, консульств іноземних держав та представництв міжнародних організацій в Україні; 3) надання на договірних засадах комунальних, інженерних, соціально-культурних, транспортних, інформаційних та інших послуг державним органам, дипломатичним представництвам іноземних держав, представництвам міжнародних організацій, розміщеним у місті Києві; 4) взаємодія з Президентом України, Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів України при розробленні та здійсненні ними заходів, програм та проектів, що зачіпають інтереси столиці; 5) здійснення заходів щодо збереження та відновлення пам`яток історії, культури, релігії, архітектури та містобудування, заповідних та природних зон і ландшафтів, що мають національне значення; 6) виконання інших функцій міста Києва, передбачених у законодавстві України, специфічних для функціонування Києва як столиці держави, в межах законодавства України.
Здійснення столичних функцій забезпечується органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування у місті Києві та гарантується державою.
У відповідності до статті 9 Закону №401-XIV у місті Києві діють представницькі органи місцевого самоврядування - Київська міська рада, районні в місті ради (у разі їх утворення), які є юридичними особами.
Порядок формування та повноваження міської, районних у місті рад визначаються Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» з особливостями, передбаченими цим Законом.
Згідно із с статтею 10 Закону №401-XIV київська міська та районні в місті ради (у разі їх утворення) мають власні виконавчі органи, які утворюються відповідно Київською міською радою, районними в місті радами (у разі їх утворення), підзвітні та підконтрольні відповідним радам.
Відповідно до статті 10-1 Закону №401-XIV виконавчим органом Київської міської ради є Київська міська державна адміністрація, яка паралельно виконує функції державної виконавчої влади, що є особливістю здійснення виконавчої влади в місті Києві.
Голова Київської міської державної адміністрації призначається Президентом України в порядку, передбаченому Конституцією та законами України.
Положеннями частини 3 статті 50 Закону № 280/97-ВР секретар сільської, селищної, міської ради: 1) у випадку, передбаченому частиною першою статті 42 цього Закону, здійснює повноваження сільського, селищного, міського голови; 2) скликає сесії ради у випадках, передбачених частиною шостою статті 46 цього Закону; повідомляє депутатам і доводить до відома населення інформацію про час і місце проведення сесії ради, питання, які передбачається внести на розгляд ради; 3) веде засідання ради та підписує її рішення у випадках, передбачених частиною шостою статті 46 цього Закону; 4) організує підготовку сесій ради, питань, що вносяться на розгляд ради, забезпечує оприлюднення проектів рішень ради відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» та інших законів; 5) забезпечує своєчасне доведення рішень ради до виконавців і населення, організує контроль за їх виконанням, забезпечує оприлюднення рішень ради відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», забезпечує офіційне оприлюднення рішень ради, які відповідно до закону є регуляторними актами, а також документів, підготовлених у процесі здійснення радою регуляторної діяльності, та інформації про здійснення радою регуляторної діяльності; 6) за дорученням сільського, селищного, міського голови координує діяльність постійних та інших комісій ради, дає їм доручення, сприяє організації виконання їх рекомендацій; 7) сприяє депутатам ради у здійсненні їх повноважень; 8) організує за дорученням ради відповідно до законодавства здійснення заходів, пов`язаних з підготовкою і проведенням референдумів та виборів до органів державної влади і місцевого самоврядування; 9) забезпечує зберігання у відповідних органах місцевого самоврядування офіційних документів, пов`язаних з місцевим самоврядуванням відповідної територіальної громади, забезпечує доступ до них осіб, яким це право надано у встановленому порядку; 10) вирішує за дорученням сільського, селищного, міського голови або відповідної ради інші питання, пов`язані з діяльністю ради та її органів.
Між тим, рішенням Київської міської ради від 07.06.2016 року №579/579 затверджено Регламент Київської міської ради (далі - Регламент), який встановлює порядок діяльності Київради, її органів та посадових осіб, депутатських фракцій, груп, депутатів Київради, формування виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), а також визначає порядок взаємодії Київради та її виконавчого органу.
У відповідності до частини 4 статті 5 Регламенту заступник міського голови - секретар Київради: 1) очолює секретаріат Київради; 2) організовує підготовку сесій (пленарних засідань) Київради, питань, що вносяться на розгляд Київради, забезпечує оприлюднення проектів рішень Київради; 3) забезпечує своєчасне доведення рішень Київради до виконавців і територіальної громади міста Києва, організує контроль за їх виконанням, забезпечує оприлюднення рішень Київради відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», забезпечує офіційне оприлюднення рішень Київради, які відповідно до закону є регуляторними актами, а також документів, підготовлених у процесі здійснення Київрадою регуляторної діяльності, та інформації про здійснення Київрадою регуляторної діяльності; 4) організовує за дорученням Київради відповідно до законодавства здійснення заходів, пов`язаних з підготовкою та проведенням референдумів та виборів до органів державної влади та місцевого самоврядування; 5) забезпечує зберігання у секретаріаті Київради офіційних документів Київради та її органів і забезпечує доступ до них осіб, яким це право надано у встановленому порядку, в тому числі доступ до електронних носіїв, на яких зафіксована інформація про проведення пленарних засідань Київради та засідань її органів; 6) за дорученням Київського міського голови координує діяльність постійних, тимчасових контрольних та інших комісій Київради, дає їм доручення, сприяє організації виконання їх висновків і рекомендацій; 7) за дорученням Київського міського голови призначає та веде пленарні засідання Київради, засідання Президії Київради та засідання Погоджувальної ради; 8) організовує виконання плану роботи Київради; вирішує за дорученням Київського міського голови або Київради інші питання, пов`язані з діяльністю Київради та її органів; 9) веде регулярний прийом депутатів Київради та сприяє депутатам Київради у здійсненні їх повноважень; 10) у разі звільнення з посади Київського міського голови у зв`язку з достроковим припиненням його повноважень, а також у разі неможливості здійснення ним своїх повноважень здійснює повноваження Київського міського голови; 11) скликає сесії та призначає пленарні засідання Київради у разі немотивованої відмови Київського міського голови або внаслідок його неможливості скликати сесію (пленарне засідання) Київради та повідомляє депутатам і доводить до відома територіальної громади міста Києва інформацію про час і місце проведення сесії (пленарного засідання) Київради, питання, які передбачається внести на розгляд Київради; 12) веде пленарні засідання Київради та підписує її рішення та додатки до них у випадках, передбачених пунктом 11 частини четвертої цієї статті 5 Регламенту; 13) здійснює інші повноваження, передбачені законом та цим Регламентом.
Аналіз положень пункту 5 частини 3 статті 50 Закону № 280/97-ВР та пункту 3 частини 4 статті 5 Регламенту дає суду підстави стверджувати, що заступник міського голови - секретар Київради має організовувати контроль за виконанням рішень Київради.
Таким чином, доводи відповідачів, що контроль за виконанням рішень міських рад, у тому числі Київської міської ради покладено виключно на їх постійні комісії є хибними та спростовуються положеннями пункту 5 частини 3 статті 50 Закону № 280/97-ВР та пункту 3 частини 4 статті 5 Регламенту. 
При цьому, пунктом 6 частини 3 статті 50 Закону № 280/97-ВР встановлено обов`язки заступника міського голови - секретаря Київради за дорученням сільського, селищного, міського голови координує діяльність постійних та інших комісій ради, дає їм доручення, сприяє організації виконання їх рекомендацій;
Більше того, пунктом 4 Рішення №47/6098 покладено контроль за його виконанням, як на постійну комісію Київської міської ради з питань житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу, так і на заступника голови Київської міської державної адміністрації згідно з розподілом обов`язків.
За таких обставин, погодитись із твердженнями відповідача-1, що розгляд питання про його бездіяльність є недоцільним, адже він є неналежним відповідачем в даній справі не можливо. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що обов`язок контролю за виконанням рішень Київської міської ради визначено як Законом № 280/97-ВР, так і Регламентом, у тому числі самим Рішенням №47/6098.
Також, суж апеляційної інстанції, звертає увагу на те, що відповідачем-1 не надано жодних належних та достатніх доказів на підтвердження здійсненням ним дій щодо організації контролю за виконанням Рішення №47/6098. 
Щодо посилання відповідача - 1 на відсутність доказів щодо невиконання рішення №47/6098, колегія суддів зазначає наступне.
Так, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, оскільки доказів щодо виконання його матеріли адміністративної справи не містять. 
Таким чином, в ході розгляду судом даної справи не встановлено обставин вчинення відповідачем-1 дій з метою організації контролю за виконанням рішення.
Щодо бездіяльності відповідача-2, колегія суддів зазначає наступне.
Організацію, повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про місцеві державні адміністрації» від 09.04.1999 року №586-XIV (далі - Закон №586-XIV). 
Статтею 1 вказаного закону визначено, що виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації.
Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.
Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.
Особливості здійснення виконавчої влади у містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України.
У відповідності до частини 1 статті 16 Регламенту виконавчим органом Київради є Київська міська державна адміністрація, яка паралельно виконує функції державної виконавчої влади, що є особливістю здійснення виконавчої влади в місті Києві.
Між тим, розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 08.10.2013 року №1810 затверджено Регламент виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). 
Колегія судді звертає увагу, що положеннями Закону та Регламенту наведеного вище не встановлено повноважень відповідача-2 щодо контролю рішень Київської міської ради, такі повноваження не покладені на нього і Рішенням №47/6098. 
З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції приходит до висновку та вважа не встановленими ознаки бездіяльності відповідача-2. 
В той же час, при вирішенні спору по суті колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку доводам відповідачів в частині відсутності порушеного права та охоронюваного законом інтересу позивача та наявності чи відсутності наслідків бездіяльності про яку стверджує позивач. 
Так, як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Аналогічний правовий підхід застосовано в постанові Верховного Суду від 17.04.2019 року у справі №342/157/17. 
За своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони. 
Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року у справі № 1-10/2004. Поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: «Дозволено все, що передбачено у законі», а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: «Дозволено все, що не забороняється законом». Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки. 
З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень. 
Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.
Зі змісту норми частини 1 статті 5 КАС України слідує, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»); (д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.
Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є: (а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права; (б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України; (в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю); (г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності); (д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб. 
Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду: а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або г) мають місце інші ущемлення законних інтересів. 
З наведеного слідує необхідність з`ясування обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес, а його права порушені з боку суб`єкта владних повноважень. 
Так, в ході розгляду справи позивачем не наведено жодного обгрунтування яким чином бездіяльність відповідачів порушуює його права та охоронювані законом інтереси. 
Крім цього, позовна заява не містить в собі обгрунтування негативного впливу бездіяльності відповідачів на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. 
В свою чергу, зазначене свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, який має бути захищений (поновлений) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що позивачем не визначено, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу. 
Встановлення відсутності матеріально-правової заінтересованості позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. 
Аналогічний правовий підхід застосовано в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі №522/3665/17. 
При цьому, колегія суддів наголошує, що в ході розгляду справи не встановлено обставин порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача як і не встановлено обставин шкідливості останньої для прав та інтересів 
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову. 
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень   та   у спосіб, що визначені   Конституцією   та   законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод   та   інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
           
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Макара Івана Івановича - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк           
Судді:                                                                                          Н.П. Бужак,
                                                                                                    М.І. Кобаль