ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року	Львів	Справа № 380/6406/20 пров. № А/857/11196/20	

Восьмий  апеляційний  адміністративний  суд в складі:

головуючого судді:                                                 Гудима Л.Я.,
суддів:                                                                      Довгополова О.М., Святецького В.В.,
за участю секретаря судового засідання:             Копанишин Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної служби геології та надр України на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року про забезпечення позову, головуючий суддя – Сакалош В.М., ухвалена у м. Львові, у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Нафтогазрембуд-1” до Державної служби геології та надр України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державне науково-виробниче підприємство “Державний інформаційний геологічний фонд України” (ДНВП “Геоінформ України”), про визнання протиправним і скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

                                                     В С Т А Н О В И В:

В серпні 2020 року позивач - ТзОВ “Нафтогазрембуд-1” звернулося в суд з позовом  до Державної служби геології та надр України, третя особа - Державне науково-виробниче підприємство “Державний інформаційний геологічний фонд України” (ДНВП “Геоінформ України”), в якому просило визнати протиправним на скасувати наказ Державної служби геології та надр України №175 від 21.05.2020 року “Про внесення змін до наказу Держгеонадр від 16.03.2020 №94”; визнати протиправним та скасувати повідомлення про розмір боргу (Тинівське газове родовище) №11053/01-2/11-20 від 22.07.2020 року, видане Державною службою геології та надр України; зобов`язати Державну службу геології та надр України видати та надіслати Товариству з обмеженою відповідальністю “Нафтогазрембуд-1” повідомлення про розмір збору за надання спеціального дозволу на користування ділянкою надр Тинівського газового родовища, площею 58,63 км2, (поклади НД-2-НД-5) згідно розрахунку розміру збору за надання спеціального дозволу на користування надрами Тинівського газового родовища (поклади НД-2-НД-5) визначеного в інформаційному звіті ДНВП “Геоінформ Україна” №07/307-2061 від 21.07.2020 року.
Разом з позовною заявою Товариство з обмеженою відповідальністю “Нафтогазрембуд-1” подало до суду заяву про забезпечення позову, в якій просило забезпечити поданий адміністративний позов , шляхом:          зупинення дії повідомлення Державної служби геології та надр України про розмір збору (Тинівське газове родовище) №11053/01-2/11-20 від 22.07.2020 року; заборони Державній службі геології та надр України скасовувати наказ Державної служби геології та надр України №94 від 16.03.2020 року “Про надання спеціального дозволу на користування надрами”.
Подана заява обґрунтована тим, що Державною службою геології та надр України протиправно внесено зміни до наказу Державної служби геології та надр України від 16.03.2020 року №94, яким вирішено надати Товариству з обмеженою відповідальністю “Нафтогазрембуд-1” спеціальний дозвіл на користування надрами з метою видобування газу природного Тинівського родовища (поклади НД-2-НД-5), що відповідало документам, долученим до заяви на отримання спецдозволу на користування надрами Тинівського родовища та протиправно надіслано ТзОВ “Нафтогазрембуд-1” повідомлення про необхідність сплати 133 017 700,00 грн. збору за надання спецдозволу на користування надрами Тинівського родовища, незважаючи на те, що розмір збору за надання спецдозволу на користування надрами Тинівського родовища (поклади НД-2-НД-5) складає 837 500 грн.
Державною службою геології та надр України оскаржуваним наказом №175 від 21.05.2020 року фактично змінено ліцензійну ділянку, яка надається в користування ТзОВ “Нафтогазрембуд-1”, та надіслано повідомлення на оплату збору за надання спецдозволу на змінену ліцензійну ділянку, незважаючи на те, що відповідно до документів, долучених ТзОВ “Нафтогазрембуд-1” до заяви на отримання спеціального дозволу на користування надрами Тинівського родовища, наданню в користування підлягала ділянка надр Тинівського родовища (поклади НД-2-НД-5).
Заявник наголошував, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення суду та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки згідно абз. 3 п. 13 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2011 року №615 (надалі - Порядку №615), заявник повинен сплатити у повному обсязі збір за надання дозволу протягом 45 календарних днів з дати надіслання рекомендованого повідомлення про розмір такого збору за надання дозволу.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Нафтогазрембуд-1” про забезпечення позову у справі №380/6406/20 – задоволено та вжито заходи забезпечення позову; зупинено дію повідомлення Державної служби геології та надр України про розмір збору (Тинівське газове родовище) №11053/01-2/11-20 від 22.07.2020 року; заборонено Державній службі геології та надр України скасовувати наказ Державної служби геології та надр України №94 від 16.03.2020 року “Про надання спеціального дозволу на користування надрами”.
Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою, Державною службою геології та надр України подано апеляційну скаргу на неї, в якій апелянт просить скасувати оскаржену ухвалу та постановити нову постанову, якою в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що при  прийнятті оскарженої ухвали судом попередньої інстанції були взяті до уваги лише доводи заявника, відтак у апелянта не було можливості висловити свою позицію, відтак докази у даній справі досліджені в односторонньому порядку, чим порушено принцип змагальності, рівності та справедливості. Крім цього зазначає, що повідомлення Державної служби геології та надр України про розмір збору (Тинівське газове родовище) не є актом індивідуальної дії, відтак не може бути предметом розгляду в адміністративній справі.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апелянта у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
З наведеного слідує, що п. 1 ч. 2 ст. 150 КАС України фактично передбачено дві окремі правові  підстави для забезпечення позову розділені  сполучником «або», а зокрема: 
1)          невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду; або
2)          невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Підстави забезпечення позову, передбачені ч. 2 ст. 150 КАС України, є оціночними, а  тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Рішенням Конституційного Суду України у справі №3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
Матеріалами справи підтверджено, що оскарженим наказом внесено зміни до наказу Державної служби геології та надр України від 16.03.2020 року №94, яким вирішено надати Товариству з обмеженою відповідальністю “Нафтогазрембуд-1” спеціальний дозвіл на користування надрами з метою видобування газу природного Тинівського родовища (поклади НД-2-НД-5). 
Відповідно до абз.4 п. 13 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженим постановою КМУ від 30.05.2011 року №615, у разі несплати в установлений строк збору за надання дозволу заявник, щодо якого прийнято рішення про надання дозволу відповідно до пункту 8 цього Порядку, втрачає право на його отримання, а відповідне рішення скасовується, у випадку незастосування заходів забезпечення позову права та інтереси позивача будуть порушені втратою права на отримання спеціального дозволу на користування надрами та скасуванням рішення про його отримання.
Державною службою геології та надр України 27.07.2020 року надіслано повідомлення про сплату збору №11053/01-2/11-20 від 22.07.2020 року на адресу ТзОВ “Нафтогазрембуд-1”, відповідно до якого 45-денний строк на сплату вказаного збору розпочався 27.07.2020 року.
В заяві про забезпечення позову позивачем зазначалося те, що поданий позов не буде розглянутий і рішення у справі не набере законної сили до закінчення 45-денного строку з моменту направлення Державною службою геології та надр України повідомлення про сплату збору №11053/01-2/11-20 від 22.07.2020 року, з огляду на що лише вжиття заходів забезпечення позову може забезпечити захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача на час розгляду справи.
Зібраними доказами у справі підтверджуються спричинені незворотні  негативні наслідки для заявника і наявність таких наслідків істотно ускладнює, а здебільшого і  унеможливлює ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
При  цьому, вжиття заходів забезпечення позову не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване на збереження існуючого становища до винесення остаточного рішення у справі.
Пленумом Вищого адміністративного суду від 06.03.2008 року №2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" також   висвітлено правову позицію щодо вжиття заходів забезпечення позову в адміністративних справах, в якій зазначено, зокрема, що судам необхідно враховувати, що, згідно з ч. 3 та 4  ст. 117 КАС України, забезпечення позову в адміністративних справах допускається лише у двох формах: зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються; заборони вчиняти певні дії. В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.
Будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.
Відповідно до ч. 2 ст. ст. 151 КАС України, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Оцінка такої відповідності  та співмірності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі  "Пантелеєнко проти України"  зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі  "Дорани проти Ірландії"  Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні  справи  "Каіч   та  інші проти  Хорватії"  (рішення  від 17  липня 2008  року), "Салах Шейх проти Нідерландів"  ефективний засіб  - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року. Європейський Суд  з прав  людини вказав,  що для  Конвенції було  б неприйнятно,  якби стаття  13  декларувала право  на ефективний  засіб захисту,  але без   його практичного  застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного  Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у  справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
На підставі вищевикладеного, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, які заявник просить вжити у порядку забезпечення позову колегія суддів вважає, що заяви про забезпечення позову є обґрунтованою та співмірною позовним вимогам. У даному випадку, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. У даному випадку невжиття заходів забезпечення адміністративного позову може мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника та ускладнить їх відновлення, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.
Підсумовуючи зазначене,  прийняте судом першої інстанції рішення щодо  забезпечення позову є співмірним та  відповідає критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності, забезпечення збалансованості інтересів учасників спірних правовідносин, запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних інтересів учасників процесу та відповідатиме інституту забезпечення позову в адміністративному судочинстві.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування ухвали колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -   

                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної служби геології та надр України залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року про забезпечення позову у справі №380/6406/20 – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	В. В. Святецький  	
Повний текст постанови складено 16.11.2020 року.