ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2020 року                                                 м. Херсон
справа № 766/24695/19 
провадження № 22-ц/819/935/20
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (суддя-доповідач)	Пузанової Л.В.,	
суддів:	Склярської І.В.,	
  	Чорної Т.Г.,	
секретар	Геленко А.М.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Кузьміної О.І. від 05 березня 2020 року в справі за позовом Міського комунального підприємства «Херсонтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії
встановив: 

У грудні 2019 року Міське комунальне підприємство «Херсонтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що  ОСОБА_1  є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надаються підприємством до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 , на підставі відкритого на ім`я відповідача особового рахунку. 
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 , отримуючи послуги, протягом тривалого часу належним чином не виконує договірні зобов`язання, не вносить плату за їх надання, позивач просив суд стягнути з нього заборгованість за надані послуги за період 01 грудня 2001 року по 01 грудня 2019 року в сумі 20 765,17 грн, а також судові витрати у розмірі 1 921 грн. 
Рішенням суду від 05 березня 2020 року позов задоволено та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, зазначаючи, що висновки суду щодо його зобов`язань перед позивачем не відповідають обставинам справи, зроблені за відсутності доказів підтверджуючих наявність між сторонами належним чином оформлених договірних відносин, а також без усунення протиріч щодо площі житлового приміщення, до якого надавалися послуги з теплового опалення та як наслідок розміру нарахованої поза межами трирічного строку позовної давності заборгованості.
Також зазначає, що суд, в порушення вимог статей 265, 257 ЦК України не прийняв до уваги його доводи щодо пропуску позивачем строку позовної давності та ухвалив рішення за відсутності заяви позивача про поновлення відповідного строку. 
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач доводи апеляційної скарги не визнав, висновки суду вважає правильними та обґрунтованими.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач, фактично отримуючи послуги із централізованого опалення, які надає позивач, їх вартість не сплачує, тому нарахована заборгованість підлягає стягненню у розмірі, витребуваному МКП «Херсонтеплоенерго». При цьому доводи відповідача про те, що заборгованість нарахована поза межами строку позовної давності, суд до уваги не прийняв, зазначивши, що застосування строку позовної давності здійснюється лише за заявою відповідача у справі.
В процесі розгляду справи суд встановив, що ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_1 , та є споживачем послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, які надає Міське комунальне підприємство «Херсонтеплоенерго»».
На ім`я ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , відповідно до якого ведеться облік розрахунків між ним як споживачем та позивачем як надавачем послуг.
Згідно із наданими позивачем розрахунками заборгованість ОСОБА_1 перед Міським комунальним підприємством «Херсонтеплоенерго» за спожиті в період з грудня 2001 року по 01 грудня 2019 року житлово-комунальні послуги становить 20 765,17грн.
Відповідно до статей 66, 67 ЖК України за користування житловим приміщенням та за комунальні послуги сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.
Пунктом першим частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом п`ятим частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Враховуючи, що  ОСОБА_1 є наймачем квартири, централізоване постачання тепла в яку здійснює в установленому законом порядку позивач, і він не спростував фактичне використання цієї житлово-комунальної послуги, як і не довів факт її оплати, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позову.
Разом з тим, при вирішенні даного спору суд не звернув уваги на ту обставину, що витребувана позивачем заборгованість з оплати послуг з централізованого опалення виникла в період з грудня 2001 року. 
Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно.
       Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції, що була чинною впродовж періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість). Аналогічні положення щодо порядку та строків нарахування і внесення плати за послуги з централізованого опалення містив Порядок надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1497 від 30.12.1997 року.
Відповідач жодного разу у спірний період не здійснював оплати за послуги з теплопостачання, що ним не оспорюється та не спростовується.
Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, відповідно до якого позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
      Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
        Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
      Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
      Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).
З метою забезпечення рівності сторін у цивільному судочинстві суд відповідно до положень частини п`ятої статті 12 ЦПК України роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.
Із матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву, який відповідно до положень статті 174 ЦПК України є заявою по суті справи, ОСОБА_1 висловив свої заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, зокрема, зазначивши, що позивачем не враховані положення частини першої статей 256, 257 ЦК України про встановлений термін перебігу позовної давності та необґрунтовано нараховано заборгованість поза межами трирічного строку з моменту звернення до суду з цим позовом. Відповідач вважав, що позивач має право витребувати заборгованість в межах зазначеного ним у відзиві строку, а він (відповідач) має право просити суд про відмову у розгляді позовної заяви (а.с.25-27).
Суд наведені відповідачем заперечення в цій частині заявою про застосування строку позовної давності не вважав, однак в порушення наведених вище норм процесуального права не роз`яснив ОСОБА_1 яку ж процесуальну дію йому необхідно вчинити для реалізації свого права заявити про застосування позовної давності та не попередив про наслідки невчинення такої дії.
Враховуючи, що діючим в Україні законодавством не встановлено вимог до форми заяви сторони про застосування позовної давності, колегія суддів вважає, що викладені у відзиві на позовну заяву заперечення відповідача щодо права позивача вимагати стягнення заборгованості за комунальні послуги поза межами позовної давності фактично є заявою про застосування позовної давності до спірних правовідносин, зробленою до винесення судом рішення, як це і передбачено частиною 3 статті 267 ЦК України.
Отже, оскільки суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин позовну давність, ухвалене ним рішення підлягає зміні із обмеженням розміру визначеної до стягнення на користь позивача суми заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення сумою боргу, що виник за період з 12.12.2016 року по 12.12.2019 року (день звернення з позовом до суду).
Відповідно до наданих позивачем розрахунків, які відповідач не спростував, щомісячні платежі, нараховані до сплати за надані послуги протягом трьох років до звернення до суду, становлять 7 864 гривень 18 коп.(а.с.7-10). Зважаючи на викладене, розмір визначеної до стягнення суми заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення підлягає зменшенню із 20 765,17 грн до 7 864,18грн.
Наведена вище сума заборгованості визначена апеляційним судом без врахування доводів відповідача щодо розміру опалювальної площі квартири, в якій він проживає, так як доданий ним до апеляційної скарги технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 виготовлений станом на 27 квітня 2020 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції рішення, та не міг досліджуватися судом при вирішенні даного спору. Крім того, порушене відповідачем питання стосується внесення змін у розрахунки за надані житлово-комунальні послуги, тому підлягає вирішенню шляхом звернення до позивача із відповідною заявою та наданням відповідних документів.
У зв`язку із зміною судового рішення, відповідно до положень частин першої та 13 статті 141 ЦПК Україні розподіл судових витрат підлягає зміні із зменшенням розміру стягнутих із ОСОБА_2 на користь Міського комунального підприємства «Херсонтеплоенерго» судових витрат із 1 921 грн до 730 грн, що є пропорційним розміру задоволених позовних вимог (7 864,18х100:20 765,17=38%; 1 921х38:100), (а.с.2,3).
Зважаючи на те, що ОСОБА_1 ухвалою апеляційного суду від 06.07.2020 року звільнений від сплати судового збору при поданні апеляційної скарги, питання про стягнення на його користь із позивача судових витрат судом апеляційної скарги не вирішується.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 березня 2020 року змінити, зменшивши розмір визначеної до стягнення суми заборгованості із 20 765 грн 17 коп. до 7 864 грн 18 коп.(семи тисяч восьмисот шістдесяти чотирьох гривень 18 коп.), а розмір стягнутих із відповідача на користь позивача судових витрат із 1 921 грн до 730 грн (семисот тридцяти гривень).
В решті частині це ж рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає як ухвалена у малозначній справі, крім випадків, передбачених пунктом другим частини 3 статті 389 ЦПК України.
Головуючий                                                                            Л .В. Пузанова

Судді:                                                                І. В. Склярська

Т. Г. Чорна

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова