12.10.20
22-ц/812/1250/20
Єдиний унікальний номер справи 485/1831/19                                
Провадження №22-ц/812/1250/19                  Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.

П О С Т А Н О В А
іменем України
12 жовтня 2020 року                                                                м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Лисенка П.П.,
суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання –Лівшенком О.С.,
за участі:
позивача – ОСОБА_1 ,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 27 травня 2020 року об 11 годині 59 хвилин, в приміщенні Снігурівського районного суду Миколаївської області під головуванням судді Квєтки І.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс" про визнання договору недійсним та стягнення коштів,
В С Т А Н О В И Л А:
07 листопада 2019 року ОСОБА_1 пред`явив до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі -ТОВ) "Автокредит Плюс" вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.
25 жовтня 2013 року між ним та ТОВ "Автокредит Плюс" було підписано заяву про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу №NK00А!40302834, за умовами якого, відповідач надав йому у лізинг авто марки "MAZDA", модель 3, рік випуску 2005, державний номер НОМЕР_1 строком на 60 місяців з правом дострокового погашення, з обов`язковим щомісячним платежем у розмірі 3 047 гривень 50 копійок та авансовим платежем у розмірі 15% від вартості автомобіля у розмірі 16 600 гривень. 
       15 листопада 2013 року він здійснив оплату авансового платежу у розмірі 16 600 гривень на рахунок відповідача. 
       Того ж дня, між ним та представником відповідача було підписано акт приймання-передачі автомобіля, як додаток №1 до договору лізингу та графік погашення як додаток №2 до договору лізингу. 
     Для здійснення платежів за договором лізингу в ПАТ КБ "Приватбанк" було відкрито транзитний рахунок № НОМЕР_2 . 
       Пізніше, з невідомих йому причин та без повідомлення лізингоотримувача, банк було змінено з «ПриваБанк» на «АкцентБанк». 
       Позивач, вважає, що він повністю виконав взяті зобов`язання та отримав в ПАТ КБ "Приватбанк" виписку по кредиту на авто з пробігом.
       Сума внесених ним коштів всього становить 109 165 гривень 07 копійок.
       В той час, як ТОВ "Автокредит Плюс" пред`явило позов до нього про стягнення заборгованості за даним договором лізингу майже на 170 000 гривень.
Посилаючись на те, що він є учасником АТО та відносно нього держава встановила пільги, щодо не нарахування будь яких відсотків і штрафів, та на те, що спірні правовідносини по справі унеможливлюють оформлення автомобіля на нього з вини відповідача, позивач просив визнати договір фінансового лізингу на купівлю авто з пробігом від 25 жовтня 2013 року № NK00А!40302834, укладений між ним та ТОВ «Автокредит Плюс» недійсним, з підстав відсутності його нотаріального посвідчення, як того вимагає ЦК України, та стягнути з відповідача на його користь 109 165 гривень 07 копійок.
Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 27 травня 2020 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено за спливом позовної давності.
Не погодившись з вказаним рішенням суду І інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати, з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи та прийняти постанову про задоволення позову у повному обсязі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції без змін, виходячи з наступних підстав.
Так, відмовляючи в задоволені позову, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність, про застосування якої заявляв відповідач. 
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає його висновки вірними, законними та обґрунтованими.
За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Відмова від такого права є недійсною.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.
Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (ст. 264 ЦПК України).
Таким вимогам закону рішення суду відповідає в повній мірі.
Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України.
За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.
Колегія суддів вважає обов`язковим дотриматися правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, щодо обґрунтованості застосування до спірних правовідносин норми статті 799 ЦК України, надавши оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначеного правового висновку, який визнає обов`язковим у цій справі.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
В оцінці доводів апеляційної скарги суд врахував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 94, 95 постанови від 04 квітня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), відповідно до якого визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Зважаючи на наведене, районний суд, встановивши у мотивувальній частині рішення, що договір лізингу є нікчемним, зробив вірний, обґрунтований та законний висновок, про відсутність правових підстав для визнання його недійсним у судовому порядку.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом І інстанції, 25 жовтня 2013 року між  ОСОБА_1  та ТОВ "Автокредит Плюс" було підписано заяву про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу №NK00А!40302834, за умовами якого, відповідач надав йому у лізинг авто марки "MAZDA", модель 3, рік випуску 2005, державний номер НОМЕР_1 строком на 60 місяців з правом дострокового погашення з обов`язковим щомісячним платежем у розмірі 3 047 гривень 50 копійок та авансовим платежем у розмірі 15% від вартості автомобіля у розмірі 16 600 гривень (а.с. 5, 64). 
      Відповідно до виписки з особового рахунку позивача у ПАТ КБ «Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»», 15 листопада 2013 року він здійснив оплату авансового платежу у розмірі 16 600 гривень на рахунок відповідача (а.с. 15-24). 
       Того ж дня, між ним та представником відповідача було підписано акт приймання-передачі як додаток №1 до договору лізингу та графік погашення як додаток №2 до договору лізингу (а.с. 6). 
     Для здійснення платежів за договором лізингу в ПАТ КБ "Приватбанк" було відкрито транзитний рахунок № НОМЕР_2 . 
       Пізніше, з невідомих йому причин та без повідомлення лізингоотримувача, банк було змінено з «ПриваБанк» на «АкцентБанк». 
       Позивач, вважає, що він повністю виконав взяті зобов`язання та отримав в ПАТ КБ "Приватбанк" виписку по кредиту на авто з пробігом.        Сума внесених ним коштів всього становить 109 165 гривень 07 копійок.
       Відповідно до положень Закону про нікчемні правочини, з товариства на користь позивача підлягала стягненню вся сума грошових коштів, сплачених за даним договором, який є нікчемним у зв`язку з недотриманням його форми - тобто 109 165 гривень 07 копійок.
Проте, під час розгляду справи у суді першої інстанції ТОВ «Автокредит плюс» подало заяву про застосування позовної давності (а.с. 51-52).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Положенням статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Судом встановлено, що під час розгляду справи у суді першої інстанції ТОВ «Автокредит плюс» подало заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 51-52).
Відповідно до частини третьої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.
З листопада 2013 року по вересень 2018 року ОСОБА_1 сплачувались щомісячними платежами грошові кошти по договору лізингу від 25 жовтня 2013 року NK00А!40302834. Вказане підтверджується випискою з його особового рахунку у ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 15-24).
З наведеного вбачається, що з листопада 2013 року ОСОБА_1 почалось виконання спірного договору фінансового лізингу.
Відповідно до положень частини третьої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.
ОСОБА_1 пред`явлений позов 07 листопада 2019 року, тобто поза межами позовної давності.
При чому, позивач не подав до суду заяву про поновлення вказаного строку з зазначенням поважних причин його пропуску, який відповідно до ч.5 ст.367 ЦК України міг би бути поновлений.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, тому задоволенню не підлягають.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки суд 1 інстанції був такої ж думки і з цих підстав дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову, то колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 27 травня 2020 року без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених  ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:                                П.П. Лисенко 

Судді :                                        Н.В. Самчишина

                                               Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2020 року.