ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       01 жовтня 2020 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 727/3379/20
                                                                Провадження №22-ц/822/690/20
Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
       головуючого - Литвинюк І. М. 
суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б. 
секретар: Собчук І.Ю.
за участю: представника позивача – ОСОБА_1 , представника відповідача – Швець А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецька обласна клінічна лікарня», треті особи - Департамент охорони здоров`я Чернівецької обласної державної адміністрації, ОСОБА_3 , про визнання протиправними дій Обласного некомерційного підприємства «Чернівецька обласна клінічна лікарня» щодо відсторонення від роботи заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи, зобов`язання допустити до роботи і виконання обов`язків заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи; визнання незаконним та скасування наказу № 49-К/9 від 01 квітня 2020 року про переведення лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_3 з 01 квітня 2020 року на посаду начальника поліклінічного підрозділу; визнання протиправною бездіяльності Обласного некомерційного підприємства «Чернівецька обласна клінічна лікарня» щодо не переведення на посаду начальника поліклінічного підрозділу та зобов`язання перевести на посаду начальника поліклінічного підрозділу Обласного некомерційного підприємства «Чернівецька обласна клінічна лікарня» у зв`язку з реорганізацією, головуючий у І-й інстанції – Чебан В.М., 

ВСТАНОВИВ:
У квітні 2020 року ОСОБА_2  звернулася до суду з позовом до обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецька обласна клінічна лікарня» (далі - ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня») про визнання протиправними дій ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» щодо відсторонення від роботи заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи, зобов`язання ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» допустити її до роботи і виконання обов`язків заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи, визнання незаконним та скасування наказу №49-К/9 від 01 квітня 2020 року про переведення лікаря акушера-гінеколога ОСОБА_3 з 01 квітня 2020 року на посаду начальника поліклінічного підрозділу, визнання протиправною бездіяльності ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» щодо не переведення її на посаду начальника поліклінічного підрозділу та зобов`язання ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» перевести її на посаду начальника поліклінічного підрозділу ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» у зв`язку з реорганізацією.
Свої вимоги обгрунтовувала тим, що з 1996 року працювала заступником головного лікаря з поліклінічного розділу роботи Чернівецької обласної клінічної лікарні. Рішенням 27-ої сесії обласної ради 7 скликання від 21 листопада 2018 року №182-27/18 «Про реорганізацію шляхом перетворення обласної комунальної установи Чернівецька обласна клінічна лікарня в обласне комунальне некомерційне підприємство «Чернівецька обласна клінічна лікарня» вирішено реорганізувати юридичну особу - ОКУ «Чернівецька обласна клінічна лікарня» в ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня».
Рішенням 33-ої сесії Чернівецької обласної ради від 12 вересня 2019 року №131-33/19 внесені зміни в рішення від 21 листопада 2018 року №182-27/18 та вирішено створити ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» та припинити ОКУ «Чернівецька обласна клінічна лікарня» шляхом приєднання до новоствореного підприємства.
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 15 жовтня 2019 року здійснено запис про проведення державної реєстрації юридичної особи - ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня». Розпорядженням голови обласної ради від 05 листопада 2019 року № 362 та змінами від 28 грудня 2019 року №551 ОСОБА_4 призначений виконуючим обов`язки генерального директора ОКНП.
Наказом по ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» №1/1 від 01 січня 2020 року «Про продовження дії трудового договору працівників ОКУ «Чернівецька обласна лікарня» вона переведена з ОКУ «Чернівецька обласна клінічна лікарня» до ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» на ту саму посаду – заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи.
Вказувала на те, що 03 лютого 2020 року вона отримала від адміністрації попередження про її звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників з 01 квітня 2020 року. 31 березня 2020 року вона написала заяву в.о. генерального директора Цинтарю С.А., в якій просила перевести її на посаду начальника поліклінічного підрозділу.
01 квітня 2020 року був виданий наказ № 49/10 «Про скорочення посади заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи» в зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання ОКУ «Чернівецька обласна клінічна лікарня» в ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня», яким з 01 червня 2020 року скорочується 1,0 посади заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи.
02 квітня 2020 року в.о. генерального директора ОСОБА_4 провів збори трудового колективу поліклініки і повідомив колектив, що вона буде працювати на своїй посаді керівника поліклініки до 01 червня 2020 року, однак не буде виконувати обов`язки керівника поліклініки, оскільки цим же наказом по «Поліклінічному підрозділу» на посаду начальника підрозділу призначено лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_3 , яка буде керувати колективом.
Вважала своє відсторонення від роботи незаконним, оскільки відповідного наказу не було винесено, будь-яких передбачених законодавством підстав для її відсторонення немає.
Крім цього, адміністрація ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» після попередження про скорочення її посади, всупереч діючому законодавству, не запропонувала їй вакантну посаду керівника поліклінічного підрозділу, не оцінила переважне право залишення її на роботі.
Також вважала незаконним призначення ОСОБА_3 на посаду начальника поліклінічного підрозділу, оскільки в першу чергу дану посаду повинні були запропонувати їй як працівнику, посада якого скорочується. 
Зазначала, що відповідач допустив бездіяльність щодо непереведення її на рівнозначну посаду в порядку реорганізації, чим порушив її трудові права, а також вчинив протиправні дії, відсторонивши її від посади.
Просила визнати протиправними дії ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» щодо відсторонення її від роботи заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи з 02 квітня 2020 року та зобов`язати ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» допустити її до роботи і виконання обов`язків заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи негайно. Визнати незаконним та скасувати наказ № 49-К/9 від 1 квітня 2020 року по ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» «Про переведення працівника на посади у відповідності з штатним розписом ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» від 01 квітня 2020 року» про переведення лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_3 з 01 квітня 2020 року на посаду начальника поліклінічного підрозділу. Визнати протиправною бездіяльність ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» та зобов`язати ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» перевести заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи ОСОБА_2 на посаду начальника поліклінічного підрозділу ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» у зв`язку з реорганізацією.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
На зазначене рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
Посилається на те, що оскаржуване рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
В апеляційній скарзі зазначає, що структурний підрозділ «обласна консультативна поліклініка» після реорганізації змінила лише назву на «поліклінічний підрозділ» і також, як і її керівник, виконує ті ж самі обов`язки та функції, тобто посада заступника головного лікаря по поліклініці є перейменованою, як і інші структурні підрозділи.
Суд залишив поза увагою той факт, що скорочення чисельності або штату працівників ОКНП з введенням з 01 квітня 2020 року нового штатного розпису не відбулося, а штатна кількість працівників підприємства збільшилася на 66 працівників, в тому числі на 7 штатних одиниць по «Поліклінічному підрозділу».
Вважає, що приймаючи нових осіб на новостворені штатні посади, відповідач не проводив фактичних змін в організації виробництва і праці, наслідком яких стало скорочення чисельності або штату працівників, а збільшував штатну чисельність посад, при цьому не запропонувавши їй посаду начальника поліклінічного підрозділу. 
Судом не встановлено, яким чином станом на 03 лютого 2020 року посада заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи була відсутня в штатному розписі, а станом на 01 квітня 2020 року знову з`явилась. 
Суд прийшов до помилкового висновку про те, що поки посада, яку вона займає, не виключена зі штатного розпису, у роботодавця відсутній обов`язок пропонувати їй іншу вакантну посаду. Посада, яка підлягає скороченню, може бути виведена зі штатного розпису тільки після скорочення працівника, оскільки протягом часу після отриманого попередження про звільнення працівник продовжує працювати і отримувати заробітну плату, що є неможливим при відсутності такої посади в штатному розписі.
Аргументує вимоги тим, що судом проігноровано ту обставину, що посада начальника поліклінічного підрозділу була вакантною з 03 січня по 01 квітня 2020 року, однак цю вакантну посаду їй як працівнику, посада якого скорочується, відповідачем не була запропонована. Відповідачем також була проігнорована її заява про переведення на цю посаду, яка відповідає кваліфікації, досвіду і стажу, і яку вона мала переважне право зайняти як особа, посада якої підлягає скороченню, що є грубим порушенням законодавства.
Також вважає, що запропонована їй посада т.в.о. медичного директора з організаційно-методичної роботи на той час не була вакантною, а посада терапевта не відповідає рівню її кваліфікації. 
Зазначає про те, що за її зверненням Департаментом охорони здоров`я була проведена перевірка, за результатами якої виявлено та підтверджено зазначені порушення її прав, які викладені у відповідній довідці.
На апеляційну скаргу ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» подало відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Відзив мотивований тим, що на виконання наказу ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» від 03 лютого 2020 року №17-К1 «Про попередження про заплановане звільнення» всім працівникам, посади яких не передбачені штатним розписом, було вручено повідомлення про запровадження скорочення, в тому числі і позивачу. Враховуючи багаторічний досвід роботи ОСОБА_2 , а також те, що при попередженні про заплановане звільнення їй не пропонувалася інша посада, та з метою дотримання термінів попередження про скорочення посади заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи, 01 квітня 2020 року було видано наказ про скорочення вказаної посади з 01 червня 2020 року, про що було повідомлено позивача. В той же час прийнято рішення запропонувати їй рівноцінну за кваліфікаційними вимогами посаду згідно з новим штатним розписом – медичний директор з організаційно-методичної роботи або посаду лікаря-терапевта поліклінічного підрозділу, від чого ОСОБА_2 відмовилася. 
Стверджує, що ніяких переваг на працевлаштування, на переведення на іншу роботу при звільненні за п.1 ст. 40 КЗпП у такому разі не встановлено, тобто переважне право на залишення на роботі не тотожне праву на працевлаштування на нову посаду. ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» правомірно, згідно з нормами чинного законодавства, здійснила процедуру скорочення штату працівників (у тому числі і посаду заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи). 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_5 була відсторонена від роботи заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи. У даній справі не було порушено переважне право позивача на переведення на посаду начальника поліклінічного підрозділу, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, оскільки цим правом наділені працівники, посади яких скорочуються і які займають однакові посади. Позивач заявила вимоги, що безпосередньо стосуються прав та інтересів ОСОБА_3 , яка до участі у справі як співвідповідач не залучена.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що з 24 січня 1996 року ОСОБА_2 працювала на посаді заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи в ОКУ «Чернівецька обласна клінічна лікарня».
Рішенням XXVII сесії VII скликання Чернівецької обласної ради від 21 листопада 2018 року №182-27/18 «Про реорганізацію шляхом перетворення обласної комунальної установи «Чернівецька обласна клінічна лікарня» в обласне комунальне некомерційне підприємство «Чернівецька обласна клінічна лікарня» вирішено реорганізувати юридичну особу - ОКУ «Чернівецька обласна клінічна лікарня» шляхом перетворення її в ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня». 
Рішенням XXXIII сесії VII скликання Чернівецької обласної ради від 12 вересня 2019 року №131-33/19 внесені зміни в рішення від 21 листопада 2018 року №182-27/18 та вирішено створити ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» та припинити юридичну особу ОКУ «Чернівецька обласна клінічна лікарня» шляхом приєднання до новоствореного підприємства. 15 жовтня 2019 року здійснено запис про проведення державної реєстрації юридичної особи - ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня».
Як вбачається з наказу по ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» №1-К §1 від 01 січня 2020 року «Про продовження дії трудового договору працівників ОКУ «Чернівецька обласна клінічна лікарня» в ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня», з 01 січня 2020 року продовжено дію трудового договору ОСОБА_2 - заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи із суміщенням 25% лікаря-терапевта обласної консультативної поліклініки в ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» у відповідності до діючого штатного розпису. 
Наказом по ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» № 3-К §1 від 03 січня 2020 року «Про запровадження скорочення штату та чисельності ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» скорочені посади головного лікаря та 10 посад його заступників. Даний наказ виданий на підставі рекомендацій по структурі і штатному розпису ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» робочої комісії, що створена наказом ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» від 01 січня 2020 року №1-К §2. 
Наказом по ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» № 3-К §5 від 03 січня 2020 року «Про затвердження структури, штатного розпису та чисельності ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» затверджено структуру та штатний розпис ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня», які вводяться в дію з 01 квітня 2020 року.
Згідно з наказом по ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» № 17-К §1 від 03 лютого 2020 року «Про попередження про заплановане звільнення» відділу кадрів доручено підготувати письмові повідомлення працівників про наступне вивільнення з 06 квітня 2020 року та можливі пропозиції про переведення на вакантні посади. 03 лютого 2020 року ОСОБА_2 отримала попередження про звільнення із займаної посади у зв`язку з відсутністю її посади у штатному розписі з 06 квітня 2020 року.
Як вбачається з матеріалів справи, у період з 03 лютого по 01 квітня 2020 року адміністрацією лікарні позивачці не надійшло пропозицій щодо переводу її на інші наявні на підприємстві вакантні посади. 
Крім того, матеріалами справи підтверджено, що у штатному розписі ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» станом на 03 січня 2020 року наявна посада заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи та введена нова посада начальника поліклінічного підрозділу.
Наказом по ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» № 49-К §9 від 01 квітня 2020 року лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_3 з 01 квітня 2020 року переведено на посаду начальника поліклінічного підрозділу, з оплатою праці згідно зі штатним розписом. Даний наказ виданий у зв`язку з набранням чинності з 01 квітня 2020 року штатного розпису ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» та зміною назви окремих посад та підрозділів згідно з Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 78 «Охорона здоров`я» (далі – Довідник).
Наказом по ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» № 49-К §10 від 01 квітня 2020 року скорочено 1,0 посади заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи з 01 червня 2020 року. Даний наказ виданий на виконання наказу ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» від 03 січня 2020 року № 3-К «Про запровадження скорочення штату та чисельності ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» та у зв`язку з введенням в дію штатного розпису ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» з 01 квітня 2020 року у відповідності до вищезазначеного Довідника.
Також встановлено, що 01 квітня 2020 року ОСОБА_2 вдруге попереджена про звільнення із займаної посади у зв`язку з реорганізацією закладу та скороченням посади заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи з 01 червня 2020 року, із пропозицією переводу на посаду в.о. медичного директора з організаційно-методичної роботи та лікаря-терапевта поліклінічного підрозділу.
Відповідно до частини 3 статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудових договорів працівників, окрім випадків скорочення їх чисельності або штату, продовжується.
Вказаною нормою встановлено, що у разі реорганізації підприємства дія трудового договору продовжується, тобто у перелічених випадках звільнення працівників не повинне здійснюватися. Звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в такому випадку можливе лише у разі скорочення їх чисельності або штату.
       Як встановлено судом, з 01 січня 2020 року дію трудового договору заступнику головного лікаря з поліклінічного розділу роботи продовжено.
Відповідно до частини 1 статті 40 КЗпП України  трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Отже, скорочення штату працівників без штатного розпису зробити неможливо, він є необхідним документом для звільнення працівників у зв`язку з вказаними умовами.
       Частиною 2 статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Так, роботодавець є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
З матеріалів справи вбачається, що при попередженні про звільнення ОСОБА_5 запропонована посада в.о. медичного директора з організаційно-методичної роботи та лікаря – терапевта поліклінічного підрозділу.
Однак словосполучення «виконуючий обов`язки» слід застосовувати лише щодо працівника, на якого покладаються обов`язки тимчасово відсутнього працівника, а тому доводи відповідача про те, що посада медичного директора з організаційно-методичної роботи була вакантною, є безпідставними.
Наказом від 01 квітня 2020 року № 49-К § 9 підтверджено, що переведення працівників на посади відбулося у зв`язку зі зміною назви окремих посад, зокрема посади заступника головного лікаря по поліклінічному розділу роботи, яка відсутня в Довіднику професій, натомість введена посада начальника поліклінічного підрозділу, яка є рівноцінною посаді, яку займала позивачка, по суті перейменована, однак не була їй запропонована. 
  Як встановлено судом першої інстанції, посада начальника поліклінічного підрозділу була вакантною та за погодженням між працівником та роботодавцем був укладений трудовий договір з лікарем ОСОБА_3 .
Крім того, вказані обставини встановлені під час перевірки порушення трудових прав ОСОБА_2 , проведеної Департаментом охорони здоров`я ОДА, за результатами якої складена Довідка та надано рекомендації керівництву ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» щодо усунення недоліків роботи кадрової і юридичної служби установи та недопущення зазначених недоліків у майбутньому.
Також зазначеною вище перевіркою встановлено, що керівництвом ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» не враховані вимоги ст. 42 КЗпП України та переваги, які має ОСОБА_2 відповідно до цієї норми.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.
Так, КЗпП України визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною  вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право – конкретизоване у законах України.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу особа має право звернутися до суду (ст. 16 ЦК України).
Аналогічну ідею закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 13 Конвенції під назвою «Право на ефективний засіб юридичного захисту» проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови,  що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в  правах (абз. 10 п. 9).
З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги, заявлені позивачем ОСОБА_2 , не стосуються правомірності її звільнення з посади, однак лише в межах вирішення такого позову судом повинно бути з`ясовано питання дотримання визначеної законом процедури, яка передує звільненню працівника, та обрано засіб правового захисту у разі установлення порушеного права чи інтересу позивача.
        Отже, звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльності ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» та зобов`язання перевести заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи на посаду начальника поліклінічного підрозділу ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня», ОСОБА_2 обрала неефективний спосіб захисту свого порушеного права. При цьому, правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, зокрема щодо відмінності посад «заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи» та «начальника поліклінічного підрозділу», що займана позивачкою посада відповідачем не скорочувалась і не порушено переважне право позивача на переведення на посаду начальника поліклінічного підрозділу, є помилковими, однак не вплинули на правильність вирішення справи по суті.
         Статтею 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
Відсторонення працівника від роботи – це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.
При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, тому тут не йдеться про звільнення з роботи. Однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків. Залежно від причин відсторонення заробітна плата на цей період не зберігається, хоч у деяких випадках виплачується допомога за рахунок коштів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або ж нараховується середній заробіток.
Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивачка ОСОБА_2 була відсторонена від роботи заступника головного лікаря з поліклінічного розділу роботи.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині відмови у визнанні незаконним та скасуванні наказу № 49-к/9 від 01 квітня 2020 року про переведення лікаря акушера-гінеколога ОСОБА_3 з 01 квітня 2020 року на посаду начальника поліклінічного підрозділу виходячи з наступного.
За вимогами статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтею 48 ЦПК України встановлено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.
       Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
У своїх позовних вимогах ОСОБА_2 просила визнати незаконним та скасувати наказ ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» щодо переведення лікаря ОСОБА_3 на посаду начальника поліклінічного підрозділу. Тобто, позивачка заявила вимоги, що безпосередньо стосуються прав та законних інтересів ОСОБА_3 , яка не була залучена до участі у справі в якості співвідповідача.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 09 жовтня 2020 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк

Судді:                                                                О.О. Одинак 
                                                               
                                                                               І.Б. Перепелюк