Справа № 450/4163/18                                Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.О. 
Провадження № 22-ц/811/1820/19                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:37

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.В.
з участю: представника МТСБУ – Приступи Л.Л.,
ОСОБА_1 , його представника – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 квітня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

в грудні 2018 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу 63 384,38 грн. понесених витрат у виді регламентної виплати.
В обґрунтування позову покликається на те, що 04.04.2014 року з вини відповідача, який керував автомобілем «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сталася ДТП. Вина відповідача підтверджується постановою слідчого про закриття кримінального провадження від 29.05.2014 року. На дату скоєння ДТП ОСОБА_1 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. В результаті даної ДТП пішохід ОСОБА_3 отримала тяжкі тілесні ушкодження, якій відповідно до розрахунку на виплату страхового відшкодування на відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, нараховано 63 384,38 грн., які згідно зі ст. 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ виплатило потерпілій 02.02.2016 року, оскільки така винним у ДТП не була відшкодована.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 квітня 2019 року в задоволенні позову Моторного (транспортного) страхового бюро України – відмовлено.
Рішення суду оскаржило Моторне (транспортне) страхове бюро України, вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції правильно керувався ч. 5 ст. 1187 ЦК України, згідно з якою особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, однак не врахував, що закон містить вказівку на перерозподіл доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто, не з вини відповідача. Вказує, що відсутність обвинувального вироку чи наявність постанови слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи за ст. 286 КК України, не звільняє відповідача від обов`язку доказування того, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого. Також апелянт вказує, що посилання суду на те, що в ДТП за участю автомобіля Мерседес Бенц під керуванням ОСОБА_1 та пішохода ОСОБА_3 , останній було завдано шкоду у вигляді тілесних ушкоджень з вини самої ОСОБА_3 і тому шкода не повинна їй відшкодовуватись, не має за собою законних підстав, оскільки згідно з ч. 3 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а також стягнути з ОСОБА_1 судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника МТСБУ – Приступи Л.Л. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.( ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності вини водія ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, внаслідок якої потерпілій ОСОБА_3 було завдано тілесні ушкодження, враховуючи, що ДТП сталася з вини самої потерпілої, а тому шкода, завдана здоров`ю, не підлягає відшкодуванню.
Судом першої інстанції встановлено, що 04.04.2014 р. приблизно о 21:10 год. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись ним на автодорозі Львів-Шегині у напрямку до м.Львова , при проїзді її ділянки в районі 10 км + 250 м, що у с. Зимна Вода Пустомитівського району, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , яка внаслідок наїзду отримала тяжкі тілесні ушкодження.
Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи №1776 від 22.05.2014р., причиною настання ДТП, з технічної точки зору, є факт виходу пішохода ОСОБА_3 на смугу руху автомобіля «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , на такій віддалі від останнього, яка вже була недостатньою для уникнення наїзду.
Згідно постанови слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України у Львівській області від 29.05.2014 року, в ході досудового розслідування встановлено, що в діях водія ОСОБА_1 не вбачається порушення вимог ПДР України, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної ДТП та її наслідками у вигляді отримання тяжких тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_3 , тому дане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Згадана постанова слідчого від 29.05.2014 року перебуває в законній силі, зазначені в ній обставини учасниками справи визнаються та не заперечуються, тому у відповідності з ч. 1 ст. 82 ЦПК України , такі не підлягають доказуванню.
З пояснень ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції вбачається, що адміністративний протокол щодо порушення ОСОБА_1 ПДР не складався, він до адміністративної відповідальності не притягувався, матеріали справи не містять інформації про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. 
Згідно зі ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі-Закон), МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність
Згідно з розрахунком на виплату від 13.01.2016р. та платіжного доручення №717рв від 02.02.2016р., МТСБУ сплатило ОСОБА_3 страхове відшкодування ( регламентну виплату) у розмірі 63 384,38 грн.
У відповідності зі ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Відповідно до п.38.2 ст.38 Закону, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 ст.13 Закону.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини у даній справі регулюються ч. 5 ст.1187 ЦК України, згідно приписів якої особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
 
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, зазначив, що згідно згаданого висновку судової автотехнічної експертизи №1776 від 22.05.2014р. та постанови слідчого від 29.05.2014 року, причиною настання ДТП є факт виходу пішохода ОСОБА_3 на смугу руху автомобіля «Мерседес-Бенц» під керуванням водія ОСОБА_1 , в діях якого не вбачається порушення вимог ПДР України, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП та її наслідками у вигляді отримання тяжких тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_3 .
 
Судом першої інстанції встановлено, що в ДТП, яка мала місце 04.04.2014р. за участю автомобіля «Мерседес-Бенц» під керуванням водія ОСОБА_1 та пішохода ОСОБА_3 , останній було завдано шкоду у виді тілесних ушкоджень з вини самої ОСОБА_3 .
 
Відмову в задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовував тим, що позивач, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не довів обставин вини відповідача – водія ОСОБА_1 у завданні шкоди пішоходу ОСОБА_3 , а також тим, що така шкода завдана з вини останньої, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
 
Відповідно до ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого(а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. 
Частина 3 ст. ст. 1193 ЦК України, на яку посилається апелянт, вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.
Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі зобов`язана відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно – курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Матеріали справи містять розрахунок на виплату страхового відшкодування потерпілому (у зв`язку з травмуванням внаслідок ДТП), дата ДТП – 04 квітня 2016 року, потерпіла ОСОБА_3 , у якому зазначено, що підтверджені витрати на лікування 16978.58 грн.; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим – 2557.80 грн., шкода, пов`язана зі стійкою втратою працездатності потерпілим – 43848.00 грн. всього 63384.38 грн.
Разом з тим згаданий вище розрахунок не містить інформації щодо того, які саме витрати понесла ОСОБА_3 на лікування, у зв`язку з чим такі витрати нею понесені, чи такі є додатковими витратами в розумінні ч.3 ст. 1195 ЦК України.
Відповідно до роз`яснень п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню школи, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою у кожному конкретному випадку має вирішуватися з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завданої шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення ст. 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього має бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. 
У постанові слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України у Львівській області від 29.05.2014 року, зазначено, що водій ОСОБА_1 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_3 шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування. Причиною настання даної ДТП, з технічної точки зору, є факт виходу пішохода ОСОБА_3 на смугу руху автомобіля «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , на такій віддалі до автомобіля, яка вже була недостатньою для уникнення наїзду. В ході досудового розслідування встановлено, що в діях водія ОСОБА_1 не вбачається порушення вимог ПДР України, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної ДТП та її наслідками у вигляді отримання тяжких тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_3 .
У той час як дії потерпілої ОСОБА_3 , як пішохода, яка у порушення Правил дорожнього руху вийшла на смугу руху автомобіля під керування ОСОБА_1 , що є порушенням ПДР і свідчить про наявність в таких діях потерпілої ознак грубої необережності, котрі і стали причиною дорожньо-транспортної пригоди.
Наведене у своїй сукупності дає підстави стверджувати, що за обставин скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди спірні правовідносини підпадають під регулювання положень статті 1193 ЦК України, норми якої безпідставно не враховано позивачем при здійсненні регламентної виплати, як такі що сприяли виникненню шкоди у вигляді тілесних ушкоджень.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржувані рішення суду та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційні скарги не підлягають до задоволення. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України – залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 квітня 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 16.12.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О. 

Судді: Крайник Н.П. 

Цяцяк Р.П.