КИЇСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 754/18328/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/11750/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
06 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого  - Немировської О.В. 
                  суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , про відшкодування шкоди, 
за апеляційною скаргою представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» - Головенського Віталія Олександровича на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року, 
 
встановив:
у грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду в розмірі 5 382 грн. 20 коп. ту судовий збір.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 07 грудня 2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користування та/або розпорядженням автомобілем марки «Chevrolet», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вказував, що 11 грудня 2017 року трапилась ДТП за участю застрахованого автомобіля та автомобіля марки «Mitsubishi Galant», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , та автомобіля марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 , якого було визнано винним у вчиненні ДТП. Враховуючи те, що ТОВ «СК «Мотор-Гарант», у якого була застрахована відповідальність ОСОБА_1 , було виплачено позивачу частину страхового відшкодування, позивач просив стягнути з відповідача різницю між фактичною майнової шкодою та страховою виплатою в розмірі 5 382 грн. 20 коп.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано до суду доказів того, що ліміту страхового відшкодування за договором страхування цивільно-правової відповідальності ОСОБА_1 було недостатньо для відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, в повному обсязі. Однак, з таким висновком суду колегія суддів у повному обсязі погодитись не може з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 07 грудня 2017 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користування та/або розпорядженням автомобілем марки «Chevrolet», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
11 грудня 2017 року за участю застрахованого транспортного засобу трапилась ДТП, винним у скоєнні якої постановою Деснянського районного суду м. Києва від 11 січня 2018 року було визнано ОСОБА_1 .
При зверненні до суду з позовом позивач вказував, що ним було прийнято рішення про визнання ДТП страховим випадком та нараховано до виплати страхове відшкодування в розмірі 25 316 грн. 05 коп. Вказане страхове відшкодування за вирахуванням частини страхової премії в розмірі 4 882 грн. 20 коп. було виплачене ОСОБА_2 04 травня 2018 року. Загалом позивачем було сплачено 20 433 грн. 05 коп., про що свідчить копія платіжного доручення від 04 травня 2018 року (а.с.38).
Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України).
Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Матеріали справи свідчать про те, що на момент вчинення ДТП відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ТДВ «СК «Мотор-Гарант» з лімітом 100 000 грн. за шкоду майну.
Позивач вказував, що ТДВ «СК «Мотор-Гарант» в порядку досудового врегулювання спору було сплачено на користь ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» страхове відшкодування в розмірі 19 933 грн. 85 коп.
У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що хоча ліміт відповідальності за Договором обов`язкового страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів і є більшим за завдану майнову шкоду, однак страхових не зобов`язаний виплачувати в порядку суброгації франшизу та коефіцієнт зносу пошкодженого авто. 
Разом з тим, в поданій скарзі представник позивача не вказує у зв`язку з чим йому має бути відшкодована саме різниця між розміром майнової шкоди, завданої ОСОБА_2 , та виплаченим ТДВ «СК «Мотор-Гарант» страховим відшкодуванням, тоді як фактично позивачем було сплачено ОСОБА_2 20 433 грн. 85 коп., а не 25 316 грн. 05 коп. 
Вказані обставини підтверджує також копія Довідки, наданої позивачем до суду першої інстанції, з якої вбачається, що при виплаті страхового відшкодування було проведено взаємозалік на недоотриману страхову премію в розмірі 4 882 грн. 20 коп., у зв`язку з чим страхувальнику було виплачено 20 433 грн. 85 коп.
Відповідно до ст. 993 ЦК України  до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Так, матеріали справи свідчать про те, що до позивача перейшло право майнової вимоги до ОСОБА_1 в межах фактичних витрат, тобто 20 433 грн. 85 коп., а страховиком ТДВ «СК «Мотор-Гарант» позивачу були відшкодовані вказані витрати в сумі 19 933 грн. 85 коп. за вирахуванням передбаченої договором франшизи в розмірі 500 грн.  Вказані осбатвини судом першої інстанції враховані не були.
Встановлення франшизи передбачено положеннями ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Безпідставними є посилання апеляційної скарги на фізичний знос застрахованого у позивача автомобіля та обов`язок відповідача відшкодувати його знецінення, оскільки заявлена до стягнення сума є не зменшенням вартості матеріального збитку з урахуванням коефіцієнту зносу, а частиною страхової премії, на розмір якої було зменшено фактично виплачене ОСОБА_2 відшкодування.
За таких обставин з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача має бути стягнути майнова шкода в межах понесених страховиком витрат, які не були відшкодовані ТДВ «СК «Мотор-Гарант», в розмірі 500 грн., тоді як підстави для стягнення грошових коштів в розмірі 4 882 грн., які фактично позивачем виплачені страхувальнику не були, відсутні.
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Також з відповідача на користь позивача в порядку ст. 141 ЦПК України слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 240 грн. 13 коп.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» - Головенського Віталія Олександровича задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» майнову шкоду в розмірі 500 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» судовий збір в розмірі 240 грн. 13 коп.
 Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                   
 
Судді