ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/22960/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Смолій І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  24 листопада 2020 року                                                                                 м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Гордієнко Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи - ОСОБА_2 , приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В., про визнання протиправною та скасування постанови 
                                                    В С Т А Н О В И В :

21.11.2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи - ОСОБА_2 , приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В., яким просила:
- визнати протиправною та скасувати постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 04.06.209 року ВП №57915753 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_2 у розмірі 49   160,25 грн.
- визнати протиправною та скасувати постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 05.06.2019 року ВП №59281998 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови №57915753 від 04.06.2019 року.   
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 р. позов задоволено частково: визнано протиправною та скасовано постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 04.06.209 року ВП №57915753 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_2 у розмірі 49 160,25 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не враховано те, що подальше стягнення з позивача виконавчого збору за дії примусовому характеру, які державним виконавцем не вчинялися, може призвести до негативних наслідків для позивача і до порушення його прав та законних інтересів, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль, адже виконавчий документ щодо решти невиконаної його частини може бути повторно поданий стягувачем на примусове виконання, і в такому разі державний виконавець має знову винести одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню (ч.ч. 2 та 4 ст. 27 Закону).
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій наполягає на правомірності спірної постанови, стверджуючи, що вони діяли на підставі та в порядку, визначеному чинним законодавством.
З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2020 було відкрито апеляційне провадження у даній справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.11.2020 було відкладено розгляд справи на 24.11.2020 року о 11:30 год. та продовжено строк розгляду справи на 15 днів.
Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.
Як установлено судом та вбачається з матеріалів справи, на виконанні в Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві перебував виконавчий лист Шевченківського районного суду м. Києва № 761/4283/16-ц від 15 листопада 2018 року, яким присуджено до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики в сумі 381725,66 грн., процентів за період з 25 квітня 2015 року по 05 липня 2016 року в сумі 100957,20 грн. та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4826,83 грн. у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу позову до суду першої інстанції, пропорційно розміру задоволених вимог, та 4092,78 грн. за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.
Постановою від 14 грудня 2018 року головним державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Руденко Н. В. відкрито виконавче провадження № 57915753 на підставі виконавчого листа № 761/4283/16-ц від 04.12.2018.
04 червня 2019 року головним державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Руденко Н.В. було винесено постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_2 у розмірі 49 160,25 грн.
05 червня 2019 року головним державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Руденко Н. В. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану, в описовій частині постанови зазначено наступне: «Стягувач 21.05.2019 подав письмову заяву про повернення виконавчого документа стягувану, виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору підлягає виділенню в окреме виконавче провадження.
05 червня 2019 року головним державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Руденко Н.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59281998 з виконання пбстанови Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві № 57915753 від 04.06.2019 про стягнення боргу з ОСОБА_2 у розмірі 49160,25 грн. на користь стягувана Шевченківського РДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві.
Позивач, вважаючи постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження протиправною, а свої права порушеними, звернувся до суду з цим позовом.
Вищенаведені обставини, встановлені судом першої інстанції, перевірені, знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, і не є спірними.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, апеляційним судом переглядається справа в межах доводів і вимог відповідача, зокрема, спірним в апеляційному провадженні є правомірність постанови Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 04.06.209 року ВП №57915753 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_2 у розмірі 49 160,25 грн.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон №  1404-VIII), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція №  512/5).
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У частині першій статті 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частинами першою та п`ятою статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що за заявою стягувача виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Відповідно до абзацу 11 пункту 8 розділу III Інструкції № 512/5 у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню шляхом видокремлення в самостійне виконавче провадження у разі закінчення того виконавчого провадження, у межах якого його первісно було винесено.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що виконавче провадження № 57915753  у межах якого державним виконавцем первісно було винесено постанову про стягнення з позивача (як боржника) виконавчого збору, було завершено, а зазначену постанову виокремлено в самостійне виконавче провадження як виконавчий документ, на підставі якого оскаржуваною позивачем постановою від 05.06.2019 відкрито виконавче провадження  №  59281998, що відповідає вищенаведеним законодавчим приписам. (а.с.20)
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що постанова державного виконавця від 14.12.2018 ВП № 57915753 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору ним не оскаржувалася, у порядку, визначеному законодавством, протиправною не визнавалася та не скасовувалася, а отже є чинним  виконавчим документом, який підлягає виконанню.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що спірне виконавче провадження було відкрито відносно ОСОБА_2 , а не позивача у справі.
Аналізуючи всі доводи апелянта, судова колегія також враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідачем правомірно відкрито виконавче провадження в частині стягнення судового з ОСОБА_2 , а отже підстави для задоволення позову в цій справі відсутні.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), викладені, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58), відповідно до яких принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Водночас, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (пункт 29).
Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.
Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.          
Таким чином, апеляційна скарга Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м. Києві підлягає задоволенню, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 р. - скасуванню, адміністративний позов - залишенню без задоволення.
З огляду на результат розгляду цієї справи, судові витрати, які були понесені позивачем, відповідно до ст.   139 КАС України, відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 287, 308, 310, 315, 316, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
                                                   ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 р. -  задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи - ОСОБА_2 , приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В., про визнання протиправною та скасування постанови про визнання протиправним та скасування висновку - скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні адміністративного позову - відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України. 

Колегія суддів:                                                                                              О.В. Карпушова  

                                                                                                             Л.В. Губська

                                                                                                              О.В. Епель