КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 755/19795/19                                              Головуючий у 1 інстанції: Галаган В.І.
провадження №22-ц/824/12285/2020                                        Суддя-доповідач: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
11 листопада 2020 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Олійника В.І., 
суддів: Кулікової С.В., Желепи О.В.,
при секретарі: Гоін В.С.,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 17 січня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
 
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2019 року позивач АТ «Альфа-Банк» звернувся до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1   з позовом про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 .       Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.10.2019 року було зареєстровано право власності за АТ «Укрсоцбанк» на трикімнатну квартиру, загальною площею 57,80 кв.м., житловою площею 39,50 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно рішення №05/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року було прийнято рішення щодо припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк».                       
Таким чином, позивач від 15.10.2019 року є законним власником спірного нерухомого майна. За даними реєстру територіальної громади міста Києва за адресою спірної квартири зареєстровані відповідачі, якими у добровільному порядку не задоволено вимогу позивача про усунення перешкод у користуванні належною позивачу на праві власності квартирою, а тому позивач вимушений був звернутися з даним позовом до суду.
Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 17 січня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано  ОСОБА_2  такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
Визнано  ОСОБА_3  таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
Визнано  ОСОБА_1  такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 640 грн. 33 коп.
Стягнуто з  ОСОБА_3 на користь АТ «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 640 грн. 33 коп. 
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 640 грн. 33 коп.
В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції. Скаргу обґрунтовувала тим, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, оскільки жодну з повісток не отримувала, про що свідчить відсутність її підпису у відповідних бланках зворотних повідомлень. 
Також правомірність набуття позивачем права власності на спірну квартиру оскаржується в суді і як на підставу для звернення до суду позивач посилається на те, що ним  було направлено саме вимогу про добровільне виселення, але такий лист не надходив до апелянта.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, проте відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про примусове зняття з реєстраційного обліку відповідачів, з огляду на відсутність з боку відповідачів порушень прав позивача в цій частині спору.
Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної  інстанції за  результатами розгляду  апеляційної скарги  має право: скасувати судове рішення повністю  або частково  і ухвалити  у відповідній частині нове  рішення або змінити рішення.
Конституція України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним   (нею)   для   особистого проживання і проживання членів   їх   сімей та інших осіб.
Судом встановлено, що 12 вересня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», позичальником ОСОБА_1 , іпотекодавцем ОСОБА_3 , іпотекодавцем ОСОБА_2 укладено Іпотечний договір №032/06-1011, за умовами якого іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення позичальником основного зобов`язання трикімнатну квартиру, загальною площею 57,80 кв.м., житловою площею 39,50 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та належить іпотекодавцям на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу від 24.12.2001 року (а.с.5-7).
За п.4.1, 4.5 Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем 3 основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Встановлено, що 20.09.2019 року державним реєстратором Геращенком В.В. КП «Реєстраційне бюро» м. Київ прийнято рішення про державну реєстрацію права власності АТ «Укрсоцбанк» на трикімнатну квартиру за адресою:  АДРЕСА_2 , що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.10.2019 року (а.с.8).
Згідно зі ст.1 Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», банк або банки (далі разом або окремо - Банк, що приєднується) мають право здійснити реорганізацію шляхом приєднання до іншого банку (далі - Банк-правонаступник, а разом Банк, що приєднується, та Банк-правонаступник - Банки-учасники) за спрощеною процедурою, визначеною цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України та Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку.
Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків Банку, що приєднується, виникає у Банку-правонаступника з моменту, визначеного передавальним актом, затвердженим загальними зборами Банку, що приєднується, та Банку-правонаступника.
З моменту, визначеного передавальним актом, затвердженим загальними зборами Банку, що приєднується, та Банку-правонаступника, Банк-правонаступник набуває усіх прав і обов`язків щодо погашення грошових зобов`язань чи податкового боргу банку, що приєднався до нього, у зв`язку з чим Банк, що приєднується, вважається юридичною особою, у якої відсутня заборгованість зі сплати податків, зборів та обов`язкових платежів
10.09.2019 року рішенням загальних зборів учасників Акціонерного товариства «Альфа-Банк» та загальних зборів учасників Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».
15.10.2019 року Рішенням №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати, визначеної у Передавальному актів, а саме, від 15.10.2019 року. Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року було вирішено затвердити Передавальний акт (а.с.13, 14-18, 19).
За даними Відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.30 - 32).
22.11.2019 року АТ «Альфа-Банк» на адресу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 надіслано письмову Вимогу про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності АТ «Альфа-Банк», що є правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» (а.с.13, 14-18, 19).
Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції, за якими позов було задоволено частково і відповідачів визнано такими, що втратили право на користування квартирою.
Так, оскільки судом встановлено, що відповідачі проживають в квартирі і іншого житла не мають, то визнання їх такими, що втратили право на житло можливе лише за наявності підстав для виселення і суд мав розглядати справу з врахуванням статті 109 Житлового кодексу.
Відповідно до ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.
Так як відповідачі не можуть бути виселені без надання іншого житла, то рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою є передчасним.
Крім того, апеляційним судом встановлено, що наразі відповідачі оспорюють перехід права власності в позасудовий спосіб і в тій справі накладено арешт на квартиру, що є ще одним і з доказів передчасності ухвалення рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою, при тому, що вони іншого житла не мають і не підлягають виселенню.
Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 17 січня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384  ЦПК України, колегія суддів, -  
п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 17 січня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 16 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач:  

Судді: