ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 816/1712/17
адміністративне провадження № К/9901/15968/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючий - Стародуб О.П., 
судді -  Єзеров А.А., Кравчук В.М.,   
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 16.11.2017 (суддя - Кукоба  О.О.) та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017 (судді - Старосуд М.І., Яковенко М.М., Лях О.П.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,
встановив:
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати протиправним рішення Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 26.10.2013 про державну реєстрацію земельної ділянки та зареєструвати право власності на земельну ділянку за позивачем.
Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29.11.2016 позивач звернулась до відповідача з заявою про державну реєстрацію земельної ділянки. 
Листом від 08.12.2016 №99-1612-1626/2-16 відповідач повідомив позивача про документи, які необхідно надати Державному кадастровому реєстраторові для державної реєстрації земельної ділянки. Крім того повідомив про те, що на спірну земельну ділянку (кадастровий номер 5321385300:00:025:0011) позивачу видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ПЛ 121285, який зареєстровано у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за номером 434, зареєстрована в ДЗК 23.10.2013.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що за результатами звернення до відповідача з заявою про державну реєстрацію належної їй на праві приватної власності земельної ділянки дізналась, що відповідна земельна ділянка зареєстрована у Державному земельному кадастрі 26.10.2013. Стверджувала про те, що вона не зверталась до компетентних органів із заявою про державну реєстрацію земельної ділянки, а відтак вважає, що відповідна ділянка перебуває у чужому незаконному володінні.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16.11.2017, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017, закрито провадження у справі, оскільки даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.
Ухвалюючи рішення по закриття провадження у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що згідно копії Поземельної книги та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер 5321385300:00:025:0011, право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_1 .
Суди дійшли висновку, що у даній справі позивач фактично незгодна з реєстрацією у Державному земельному кадастрі речового права - права оренди земельної ділянки за орендарем ФОП ОСОБА_2 ,  а тому даний спір стосується здійснення прав щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, тобто, є спором приватно-правового (цивільного) характеру, у зв`язку з чим підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
З ухваленими судовими рішеннями не погодилась позивач, звернулась з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій.
В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що суди не в повній мірі встановили дійсні обставини справи, у зв`язку з чим дійшли помилкових висновків та ухвалили рішення, які підлягають скасуванню.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення до суду з даним позовом) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4, 19 КАС України (у редакції, чинній з 15.12.2017), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції.
Зокрема у постановах від 21.11.2018 у справі  №520/13190/17, від 27.11.2018 у справі №820/3534/17, Велика Палата дійшла наступних висновків:
«До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.». 
Зважаючи на те, що саме Велика Палата Верховного Суду є судом, уповноваженим вирішувати юрисдикційні спори, колегія суддів не має підстав не погодитися із запропонованим підходом. 
Виникнення спірних правовідносин у даній справі зумовлено незгодою позивача з реєстрацією у Державному земельному кадастрі речового права - права оренди земельної ділянки за орендарем ФОП ОСОБА_2 з підстав порушення її прав, як власника спірної земельної ділянки.
Таким чином, спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу місцевого самоврядування, а стосується захисту її приватних інтересів, а саме права власності на земельну ділянку.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України; у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилами п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Аналогічну норму закріплено й у ч. 1 ст. 19 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII), яка передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді, і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Статтею 16 ЦК передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, (…), їхніх посадових і службових осіб.
Згідно із ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, (…), якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.
Отже, оскільки порушення своїх прав позивач вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на її думку, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів, у зв`язку з чим юрисдикція адміністративних судів на спірні правовідносини не поширюється, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо закриття провадження у справі.
Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, оскільки при ухваленні рішень суди порушень норм матеріального та процесуального права не допустили, тому суд прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.
Керуючись ст. 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -
постановив:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 16.11.2017 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
О.П. Стародуб
А.А. Єзеров
В.М. Кравчук