Постанова
Іменем України
19 листопада 2020 року
м. Київ
справа №467/1205/16-ц
провадження №61-8221св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про усунення перешкод у користуванні присадибною земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у складі колегії суддів: Коломієць В. В., Данилової О. О., Шаманської Н. О.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
представник відповідача - ОСОБА_3 ,

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з позовом, у якому, з урахуванням збільшення позовних вимог, просила зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати паркан по АДРЕСА_1 та НОМЕР_2 та заборонити відповідачу чинити будь-які перешкоди у користуванні присадибною земельною ділянкою по 
АДРЕСА_1 до вирішення питання про її виділення у користування або у власність та стягнути з відповідача 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору дарування від 23 грудня 2005 року позивач є власником житлового будинку 
АДРЕСА_2 . Власником суміжного житлового будинку по АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 12 січня 2001 року державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області. 
Рішеннями Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області від 17 січня 2007 року № 5 і № 6 передано у власність: позивачу - земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована в АДРЕСА_2 , а відповідачу - земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована в АДРЕСА_1 .
Вказані рішення Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області були змінені за протестами прокурора Арбузинського району Миколаївської області та рішеннями сільради № 7 і № 8 від 17 вересня 2010 року сторонам було надано дозвіл на виготовлення технічної документації зі складання державних актів на право власності на земельні ділянки площею 0,10 га та 0,15 га відповідно.
Позивач указувала, що присадибна земельна ділянка, на якій побудовані житлові будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , ніколи не розмежовувалась, проте, в 2010 році відповідач самовільно встановив паркан між зазначеними житловими будинками, чим створив перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою.
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 
2012 року ОСОБА_2 був зобов`язаний демонтувати паркан. 06 червня 2012 року вказане рішення було виконано, але у вересні 2014 року відповідач самовільно вдруге встановив паркан, що перешкоджає користуванню присадибною ділянкою та господарськими спорудами ОСОБА_1 .
Також зазначала, що внаслідок вищезазначених неправомірних дій ОСОБА_2 , необхідністю протягом багатьох років відновлювати свої права у суді, їй та її родині було завдано безліч моральних та душевних страждань.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просила позов задовольнити.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області 
від 27 лютого 2018 року у складі судді Волкової О. І., з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 22 січня 2019 року у складі судді Далматової Г. А., позов задоволено частково. 
Зобов`язано ОСОБА_2 демонтувати паркан по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та заборонено ОСОБА_2 чинити будь-які перешкоди у користуванні присадибною ділянкою по 
АДРЕСА_2 . Заборонено ОСОБА_2 чинити ОСОБА_1 будь-які перешкоди у користуванні присадибною земельною ділянкою по 
АДРЕСА_1 та 
АДРЕСА_2 , до вирішення питання про її виділення ОСОБА_1 , у користування або у власність. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 40 000 грн та 2 151,20 грн на відшкодування судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що не можна брати до уваги факт набуття ОСОБА_2 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж цієї земельної ділянки в натурі була виготовлена без погодження її меж із суміжним землекористувачем - ОСОБА_1 , тому  права позивача підлягають поновленню шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення.
Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 40 000 грн, суд першої інстанції вважав таку суму справедливою, з огляду на стан здоров`я позивача, глибину моральних та психологічних страждань ОСОБА_1 в зв`язку з тривалими судовими спорами між сторонами, та врахував повторну свавільну поведінку відповідача, щодо повторного зведення паркану.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 27 лютого 2018 року та додаткове рішення цього суду від 22 січня 2019 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Зобов`язано ОСОБА_2 перенести встановлений ним паркан по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відповідно до лінії межі, встановленої на підставі технічної документації, затвердженої рішенням Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області № 20 від 19 грудня 2016 року, та до акту приймання - передачі межових знаків на зберігання від 04 жовтня 2016 року і висновку судової земельно-технічної експертизи від 30 жовтня 2018 року № 18-539/540.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 грн на відшкодування моральної шкоди.  У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат в розмірі 1 032 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 755,16 грн на  відшкодування судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на підставі статті 152 ЗК України позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою підлягають частковому задоволенню: шляхом зобов`язання ОСОБА_2 перенести встановлений ним паркан по АДРЕСА_1 та 
АДРЕСА_2 відповідно до лінії межі, встановленої на підставі технічної документації, затвердженої рішенням Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області № 20 від 19 грудня 2016 року, та висновку судової земельно-технічної експертизи від 30.10.2018 року № 18-539/540, оскільки висновком судової експертизи було встановлено, що порушення меж відповідачем ОСОБА_2 , виявлені на сумісній межі, складають площі 4,49 кв. м та 1,95 кв. м.
Апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог  ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати паркан по АДРЕСА_1 та НОМЕР_2 та заборони чинити будь-які перешкоди у користуванні земельною ділянкою по 
АДРЕСА_2 до вирішення питання про її виділення у користування або у власність позивачу, оскільки це не є адекватним порушеному праву позивача та не відповідає закону.
При визначенні розміру моральної шкоди, апеляційний суд вказав на  незначний обсяг спричиненого відповідачем порушення сумісної межі (загальною площею 6,44 кв. м), з урахуванням характеру та глибини заподіяних позивачу моральних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року,  ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції,  посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Доводи касаційної скарги зводяться до неповного встановлення апеляційним судом фактичних обставин справи. Апеляційним судом не враховане тривале порушення з боку відповідача права користування власністю позивачем. Не враховано, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі була виготовлена без погодження її меж із суміжним землекористувачем - ОСОБА_1 .
Касаційна скарга містить посилання на те, що висновок апеляційної інстанції є помилковим, водночас рішення суду першої інстанції  є законними і обґрунтованими, ухваленими на основі повного і всебічного з`ясування обставин справи. 
 
Доводи інших учасників справи
У відзиві   ОСОБА_2 заперечив проти доводів касаційної скарги, зіславшись  на те, що постанова апеляційного суду прийнята з дотриманням норм чинного законодавства без порушень прав та інтересів сторін у справі. Судом апеляційної інстанції повно та всебічного з`ясовано обставин, на які сторони посилалась як на підставу своїх вимог та заперечень. Також зазначає про відсутність у позивача  підстав для звернення до суду для захисту свого порушеного права, оскільки її право не може бути порушено так як таке право на час розгляду справи ще не виникло.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
На підставі договору дарування від 23 грудня 2005 року, укладеного  ОСОБА_4 , ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 .
Власником житлового будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , виданого 12 січня 2001 року державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області.
За архівними даними господарської книги Костянтинівської селищної ради 1944-1946 років територія, на якій розташовані житлові будинки та господарські споруди сторін, була територією одного домоволодіння та за головою сім`ї ОСОБА_6 була закріплена земельна ділянка площею 0,26 га. У подальшому, 20 березня 1960 року на засіданні правління колгоспу ім. Жовтневої революції смт Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області було прийнято рішення про задоволення заяви ОСОБА_4 про виділення йому присадибної ділянки біля будинку його батька ОСОБА_6 . Рішенням виконкому Костянтинівської селищної ради № 20 від 30 березня 1977 року було закріплено окремо два житлових будинки: № НОМЕР_1 - за ОСОБА_5 (бабусею відповідача), № НОМЕР_2 - за ОСОБА_4 (батьком позивача).
Відповідно до рішення Костянтинівської селищної ради від 24 травня 1992 року № 126 за ОСОБА_4 за даними земельно-шнурової книги закріплено земельна ділянка площею 0,10 га. 
Згідно рішення Костянтинівської селищної ради від 27 листопада 
1997 року № 141  земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану 
по АДРЕСА_1 передано ОСОБА_5 для обслуговування індивідуального житлового будинку.
Рішеннями Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області від 17 січня 2007 року № 6 і від 26 листопада 
2007 року № 5 передано у власність: ОСОБА_1 - земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 - земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована АДРЕСА_1 . 
Вказані рішення Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області були змінені за протестами прокурора Арбузинського району Миколаївської області та рішеннями сільради від 17 вересня 2010 року № 7 і № 8 сторонам було надано дозвіл на виготовлення технічної документації зі складання державних актів на право власності на земельні ділянки площею 0,10 га та 0,15 га відповідно.
На той час проекти відведення земельних ділянок не складались та сторони не одержували документи, що посвідчують право власності чи право користування земельними ділянками, на яких розташовані їх будинки.
До липня 2010 року фактично межі (огорожі, паркану тощо) між земельними ділянками не було. Загальний двір мав і загальний заїзд 
з АДРЕСА_2 .
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 
2012 року у справі 22ц-796/12 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання останнього демонтувати встановлений ним у липні 2010 року паркан на земельній ділянці житлових будинків АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 .
06 червня 2012 року вказане рішення суду було виконано.
Станом на 2016 рік ОСОБА_2 знову був встановлений паркан на земельній ділянці житлових будинків АДРЕСА_1 і 
АДРЕСА_2 .
У 2016 році на замовлення ОСОБА_2 була складена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, яка відводиться у власність заявника.
Рішенням Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області від 19 грудня 2016 року № 20 затверджено технічну документацію із землеустрою, щодо встановлення меж земельних ділянок по АДРЕСА_1 , надано у власність ОСОБА_2 земельні ділянки загальною площею 0,1636 га, а саме: 0,15 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та 0,0136 га для ведення особистого селянського господарства.
11 січня 2017 року право власності ОСОБА_2 на зазначені земельні ділянки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області 
від 26 грудня 2017 року у справі № 467/362/17 визнано незаконним та скасовано рішення Костянтинівської селищної ради від 07 жовтня 
2016 року про відмову ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку площею 0,1176 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_2 . Вказаним рішенням також відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині покладення обов`язку на Костянтинівську селищну раду прийняти рішення про надання земельної ділянки для будівництва заїзду до жилого будинку та його господарських споруд, розташованого за вищевказаною адресою.
На час розгляду справи технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку ОСОБА_1 не складена.
Висновком судової земельно-технічної експертизи від 30 жовтня 
2018 року № 18-539/540 встановлено, що влаштований 
ОСОБА_2 паркан із металевої сітки проходить: від воріт домоволодіння АДРЕСА_1 по стіні будівлі «Б» домоволодіння № НОМЕР_2 довжиною 3,62 м; далі межа з металевої сітки довжиною 3,2 м проходить від кута будівлі «Б» домоволодіння АДРЕСА_2 до кута стіни погребу домоволодіння 
АДРЕСА_1 ; далі спірна межа проходить довжиною 1,8 м по стіні входу у погріб; далі спірна межа з металевої сітки довжиною 3,1 м проходить від кута стіни погребу до кута стіни сараю «Е» домоволодіння АДРЕСА_1 ; далі межа проходить по стінам сараю «Е» розміром 3,1х2,1 м в плані технічного паспорту; далі межа з металевої сітки проходить від кута стіни сараю «Е до стіни будівлі літньої кухні «Б» домоволодіння № НОМЕР_1 довжиною 4,27 м; далі межа проходить по стіни літньої кухні «Б» домоволодіння АДРЕСА_1 довжиною 6,8 м; далі межа з металевої сітки довжиною 3,3 м та 6,3 м, яка зміщена в сторону земельної ділянки № НОМЕР_2 , та складає 
площу 4,49 кв. м; далі межа з металевої сітки довжиною 27,7 м до кінця городу земельної ділянки № НОМЕР_1 ; фактична тильна межа земельної ділянки № НОМЕР_1 складає 24,8.
При дослідженні плану горизонтальної зйомки двох земельних ділянок НОМЕР_1 та НОМЕР_2 експертом було встановлено, що лінійні розміри приватизованої земельної ділянки № НОМЕР_1 відрізняються від лінійних розмірів вказаних у технічній документації з землеустрою 2016 року та лінійних розмірів вказаних на кадастровому плані земельної ділянки у Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.
Розбіжності виявлені в зміщенні фактичної межі від меж приватизованої земельної ділянки.
Відповідно до графічної схеми невідповідності меж експертом було визначено в тому, що 1,95 кв. м земельної ділянки № НОМЕР_2 фактично використовуються власниками домоволодіння АДРЕСА_1 . Частина земельної ділянки 20,29 кв. м фактично використовується власниками земельної ділянки АДРЕСА_2 . Частина земельної ділянки між сараєм «Е» та літньою кухнею «Б» домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме 2,38 кв. м використовується власниками земельної ділянки АДРЕСА_2 .
Невідповідність межі виявлена в частині земельної ділянки 4,49 кв. м, що розташовується по межі від літньої кухні «Б» довжиною 3,3 м та 6,3 м та фактично використовується власниками земельної ділянки № НОМЕР_1 . Також в частині земельної ділянки 24,9 кв. м, що утворилася за рахунок відхилення умовної межі, відповідно до горизонтальної геодезичної зйомки, від межі приватизованої земельної ділянки № НОМЕР_1 , фактично перебуває в користуванні власників земельної ділянки АДРЕСА_2 .
Умовна межа представлена у вигляді доріжки з бетонних плит, що розташовується між частинами земельних ділянок, що фактично використовується для сільськогосподарських цілей.
Паркан з металевої сітки відрізками 3,3 м та 6,3 м відхиляється від межі приватизованої земельної ділянки в сторону земельної ділянки № НОМЕР_2 та складає площу 4,49 кв. м.
Між частинами земельних ділянок, що фактично використовується для сільськогосподарських цілей, проходить умовна межа фактичного користування довжиною 27,7 м, відповідно до горизонтальної зйомки, що також не відповідає межі приватизованої земельної ділянки та відхиляється від неї в сторону земельної ділянки № НОМЕР_1 та складає площу 24,9 кв. м.
Висновком судової експертизи було встановлено, що порушення меж відповідачем ОСОБА_2 , виявлені на сумісній межі, складають площі 4,49 кв. м та 1,95 кв. м.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент пред`явлення позову, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду  за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Аналогічне положення міститься у частині першій статті 4 ЦПК України.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання                        або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового                               або майнового права та інтересу.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що територія на якій розташовані житлові будинки та господарські споруди сторін, була територією одного домоволодіння та за головою сім`ї ОСОБА_6 була закріплена земельна ділянка площею 0,26 га. Рішенням виконкому Костянтинівської селищної ради від 30 березня 1977 року № 20 було закріплено окремо два житлових будинки: НОМЕР_1 - за ОСОБА_5 (бабусею відповідача), № НОМЕР_2 - за ОСОБА_4 (батьком позивача).
Відповідно до рішення Костянтинівської селищної ради від 24 травня 1992 року № 126 за ОСОБА_4 за даними земельно-шнурової книги закріплено земельна ділянка площею 0,10 га. 
Згідно рішення Костянтинівської селищної ради від 27 листопада 1997 року № 141  земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану по 
АДРЕСА_1 передано ОСОБА_5 для обслуговування індивідуального житлового будинку.
Позивач ОСОБА_1 набула право власності на будинок 
АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 23 грудня 
2005 року, укладеного  ОСОБА_4 .
Власником житлового будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , виданого 12 січня 2001 року державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області.
Рішеннями Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області від 17 січня 2007 року № 6 і від 26 листопада 
2007 року № 5 передано у власність: ОСОБА_1 - земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 - земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована АДРЕСА_1 . 
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Звертаючись до суду з вказаним позовом,  ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою та відновити межу між земельними ділянками, а також відшкодувати їй витрати, які вона понесла у зв`язку із демонтажем незаконного встановленого відповідачем паркану, яка після попереднього судового спору  з порушенням права позивача на земельну ділянку знову встановлює новий паркан.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга         статті 321 ЦК України).
Відповідно до частин другої, четвертої статті 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Згідно пунктів «г», «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків.
Встановивши, що зведений відповідачем паркан створює позивачу, яка є власником суміжної земельної ділянки, перешкоди та обмежує  в користуванні власними будівлями (гаражем), апеляційний суд, керуючись положеннями статті 152 ЗК України та статті 321 ЦК України, дійшли правильного висновку, що її право власності порушено та підлягає захисту.
При визначенні ефективного способу захисту порушених прав позивача, суд апеляційної інстанції виходив із конкретних обставин справи, узяв до уваги рішення Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області від 19 грудня 2016 року № 20 про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельних ділянок по АДРЕСА_1 , та надання у власність ОСОБА_2 земельні ділянки загальною площею 0,1636 га, урахував висновок судової земельно-технічної експертизи від 30 жовтня 2018 року, яким встановлено, що лінійні розміри приватизованої земельної ділянки № НОМЕР_1 відрізняються від лінійних розмірів вказаних у технічній документації з землеустрою 2016 року та лінійних розмірів вказаних на кадастровому плані земельної ділянки у Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.
Апеляційний суд не взяв до уваги посилання ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу на незаконність рішення Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області від 19 грудня 
2016 року № 20 про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельних ділянок по 
АДРЕСА_1 та надання земельних ділянок у власність ОСОБА_2 , оскільки дане питання є предметом судового розгляду у цивільній справі № 467/892/18, яка не вирішена.
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі 
№ 467/892/18 касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення та залишено без змінпостанову Миколаївського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року, якою скасовано ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 14 листопада 2018 року про закриття провадження у справі, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
При визначенні розміру моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходив із характеру і обсягу моральних страждань, вимог розумності та справедливості.
Доводи касаційної скарги за своєю суттю зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскарженому судовому рішенні, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків судів.
З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення  - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:                                                                                              В. С. Висоцька
 
І. В. Литвиненко
 
І. М. Фаловська