Постанова
Іменем України
 
30 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 466/3981/18
провадження № 61-7986св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,               Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради,
третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Лозинська Оксана Михайлівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу  Лозинська Оксана Михайлівна, про визнання права власності в порядку спадкування, скасування державної реєстрації права власності
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2018 року у складі судді Єзерського Р. Б. та постанову Львівського апеляційного суду                            від 12 березня 2019 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шеремети Н. О., 

 
ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування; скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 на цю квартиру; стягнути                                 з відповідачів на його користь судові витрати.
 
На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що він є спадкоємцем після смерті вітчима ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 загальною площею 17,4 кв. м.
 
З метою оформлення спадкових прав він звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю разом з ОСОБА_3 , яку 13 вересня 2017 року рішенням Шевченківського районного суду м. Львова задоволено, однак постановою апеляційного суду від 10 травня 2018 року рішення скасовано за апеляційною скаргою ОСОБА_2 . Оскільки між сторонами існує спір про право, йому роз`яснено право звернутися до суду за правилами позовного провадження.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2017 року за ОСОБА_2 визнано право власності на спірну квартиру, при цьому 1/2 частина квартири визнана за нею як така, що була набута в шлюбі з ОСОБА_3 , а 1/2 -на підставі статті 1264 ЦК України як спадкоємицею четвертої черги, яка спільно проживала не менше як п`ять років разом з померлим. 
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2017 року позивач оскаржив до апеляційного суду. 
 
Позивач не визнає та заперечує, що ОСОБА_2 і   ОСОБА_3 проживали спільно однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, тому                  ОСОБА_2 не є спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_3 . Вважає себе спадкоємцем четвертої черги після смерті свого вітчима в порядку статті 1264 ЦК України, як такого, що проживав з ним спільно за адресою: АДРЕСА_2 з 08 лютого 2002 року до 04 березня 2016 року, а з 04 березня 2016 року вони вдвох переїхали до спірної квартири. 
 
Він є пасинком померлого, який спільно проживав зі спадкодавцем, був пов`язаний з ним спільним побутом, мав взаємні права та обов`язки, продовжує проживати у спірній квартирі, утримує її, сплачує комунальні послуги. Ці обставини підтверджуються доказами, зокрема копіями його та спадкодавця паспортів, будинковою книгою, квитанціями про оплату комунальних послуг, договором на замовлення та організацію поховання спадкодавця та договором на виготовлення і встановлення надмогильної споруди. 
 
Крім того, вважає, що відповідач ОСОБА_2 до нотаріуса не зверталася з приводу оформлення спадкових прав як спадкоємець четвертої черги, а лише як колишня дружина із заявою про видачу свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, на підставі якої їй могло б бути видано свідоцтво лише на половину спірної квартири. 
 
Предметом спору у цій справі є лише половина спірної квартири, оскільки інша половина була набута ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , належить відповідачу як спільна сумісна власність і не входить до предмета спору.
 
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Шевченківський районний суд м. Львова рішенням від 23 жовтня 2018 року                     у задоволенні позову відмовив. Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , скасував.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що ОСОБА_1 не надав, а суд не здобув належного та допустимого доказу щодо наявності підстав для визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 частину спірної квартири та скасування державної реєстрації.   
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Львівський апеляційний суд постановою від 12 березня 2019 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2018 року залишив без змін.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи, та вимогам закону, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції немає. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду,                        ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду               м. Львова від 23 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду                            від 12 березня 2019 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення постановлені з порушенням норм процесуального права в частині допустимості засобів доказування та необґрунтованої відмови в задоволенні клопотання про витребування доказів, в частині належності та достовірності доказів та необґрунтованої відмови в задоволенні клопотання про допит свідків, що призвело до неправильного вирішення справи. При цьому наслідком порушення процесуального права стало неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме статей 1221, 1264 ЦК України, що мало наслідком постановлення незаконних рішень, які підлягають скасуванню з підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 411 ЦПК України.
Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суди всупереч ЦПК України не дослідили, чи мали місце обставини (факти), передбачені статтями 1221, 1264 ЦК України, які мають значення для вирішення цієї справи, а саме не встановили фактичне місце проживання спадкодавця ОСОБА_4 , що, у свою чергу, свідчить про грубе порушення норм чинного законодавства та постановлення незаконних і необґрунтованих рішень.
Висновки судів про відсутність підстав для задоволення позову ґрунтуються тільки на припущеннях, а не на встановлених фактах, які підтверджені належними та допустимими доказами, що є прямим порушенням статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення.
Суди залишили без будь-якої правової оцінки та дослідження практично всі подані ним докази, які підтверджують обставину щодо правомірності оцінки його як спадкоємця четвертої черги після смерті ОСОБА_4 , а відповідно й права на спадкування спірної квартири, що дозволило б правильно застосувати вимоги статті 1264 ЦК України.
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду м. Львова.
 
15 травня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно  з  протоколом  повторного  автоматизованого  розподілу  судової  справи
між суддями від 09 листопада 2020 року у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_5 справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.
 
Фактичні обставини справи встановлені судами 
 
ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 07 березня  1998 року до 13 лютого 2007 року.
13 лютого 2007 року Галицький відділ реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції зареєстрував розірвання шлюбу між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Після смерті ОСОБА_3 приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Лозинська О. М. відкрила спадкову справу № 5-2016, видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_3 ,  у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 відмовила.
ОСОБА_1 з 08 лютого 2002 року був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_4 , яка належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2001 року, знятий з реєстрації 26 лютого 2016 року у зв`язку з відчуженням квартири відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2016 року. 
На момент смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_1 з 04 березня 2016 року був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , до того він разом із                     ОСОБА_3 були зареєстровані та проживали у квартирі АДРЕСА_4 . 
Квитанції на оплату комунальних послуг спірної квартири виписувалися обслуговуючою організацією то на ім`я ОСОБА_6 , то на ім`я ОСОБА_3 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2017 року                 у справі № 466/9050/16-ц за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 як частку у спільному майні подружжя та право власності на 1/2 частину в порядку спадкування як спадкоємця четвертої черги.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 закрито.
Державна реєстрація права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 здійснена на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2017 року у справі                    № 466/9050/16-ц .
Постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року  рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 10 травня 2018 року скасовано. Заяву                       ОСОБА_1 , заінтересована особа - Третя львівська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю залишено без розгляду. Роз`яснено ОСОБА_1 , що він має право звернутися до суду                    з позовом на загальних підставах.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Ураховуючи, що касаційну скаргу подано у квітні 2019 року, Верховний Суд розглядає її в порядку ЦПК України в редакції, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи               в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права                 в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Стаття  15 ЦК України  закріплює  право кожної особи на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування.
 
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
 
Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
 
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
 
Необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем і визнання позивача спадкоємцем четвертої черги за законом є доведеність факту їх спільного проживання, як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків, у період не менше ніж п`ять років до смерті спадкодавця.
 
Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції,                  з урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши письмові докази, показання свідків та пояснення учасників справи, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем заявлених ним вимог.
 
Посилання суду апеляційної інстанції на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2017 року у справі № 466/9050/16-ц встановлена відсутність підстав у позивача вважати себе спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_3 , є помилковим, оскільки ОСОБА_1 не брав участі в розгляді тієї справи, однак цей недолік не призвів до неправильного вирішення спору по суті заявлених вимог. 
 
Аргументи касаційної скарги спростовуються встановленими судами фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судами стосовно доведеності проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, які, на думку заявника, встановлені судами неповно і неправильно, та необхідності переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає  касаційну  скаргу  без  задоволення,  а  рішення  без змін, якщо відсутні 
підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги  без  задоволення,  а  оскаржуваних  рішень  судів  першої  та  апеляційної 
інстанцій без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2018 року та постанову  Львівського апеляційного суду від 12 березня 2019 року залишити без
змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                А. Ю. Зайцев
                                                                                                            
                                                                                                            В. С. Жданова
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко