ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 р. 	Справа № 440/799/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Мельнікової Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Гіглава О.В., вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 30.03.20 року по справі № 440/799/20
за позовом     ОСОБА_1  
до    Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області                    
про визнання дій протиправними,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо надання ОСОБА_1 відповіді від 14.08.2019 за вих. №52/Р-02.10-45.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо надання відповіді від 14.08.2019 за вих. № 52/Р-02.10-45 на звернення ОСОБА_1 стосовно можливості призначення пенсії за вислугу років.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними задоволено.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо надання ОСОБА_1 відповіді, оформленої листом від 14 серпня 2019 року за вих.№52/Р-02.10-45, про неможливість призначення їй пенсії за вислугу років.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідачем зазначено, що лист Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 14.08.2019 за вих. №52/Р-02.10-45 не містить в собі ознак, ані нормативного акта, ані акта індивідуальної дії, тому не є рішенням суб`єкта владних повноважень та не породжує певні правові наслідки, спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин і мав би обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Отже, даний лист не може бути предметом оскарження. Відповідачем також вказано, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції проігноровано, що апелянтом не приймалось рішення, яке б породжувало певні правові наслідки, оскільки позивач не зверталась до відповідача в установленому нормативними документами порядку з заявою про призначення пенсії.       
Позивач не скористався своїм правом щодо надання відзиву на апеляційну скаргу.  
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що згідно відомостей трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , позивач працювала на педагогічних посадах у наступних періодах: з 16.08.1985 по 11.01.1986 - вчителем початкових класів Кременчуцької середньої школи № 17; з 11.01.1986 по 15.08.1991 - вчителем початкових класів СШ № 31 м. Кременчука; з 15.08.1991 по 07.09.1993 - вчителем початкових класів СШ № 12 м. Кременчука; з 09.09.1999 - вчителем фізичної культури Кременчуцького ліцею № 17 «Вибір» імені М.І. Неленя Кременчуцької міської ради Полтавської області (а.с. 11-12а).
09.08.2019 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з заявою довільної форми, в якій просила повідомити, чи має право вийти на пенсію за вислугою років для працівників освіти, маючи професійний стаж роботи на 09.08.2019 більше 25 років, враховуючи  рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-Р/19  про визнання неконституційними деяких положень  ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  (а.с. 32).
Листом від 14.08.2019 №52/Р-02.10-45 пенсійний орган проінформував позивача, що аналіз наданих нею документів показав, що станом на день набрання чинності  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», тривалість  спеціального стажу становить 26 років 01 місяців 26 днів, що унеможливлює позитивне вирішення питання щодо призначення пенсії за вислугу років. На даний час пенсії за вислугу років передбачені частиною 4  статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». До осіб, які користуються правом на вказаний вид пенсії, віднесені артисти театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів. Щодо призначення пенсій за вислугу років іншій категорії осіб, які за раніше діючим законодавством користувалися правом на призначення таких пенсій, необхідно враховувати, що згідно  Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», який набрав чинності з 11.10.2017, положення  Закону України «Про пенсійне забезпечення»  застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. При цьому, до  статей 51-55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  вносилися зміни щодо порядку визначення права на вказаний вид пенсії (Закони України № 213-VІІІ від 02.03.2015  та  № 911-VІІІ від 24.12.2015), а також до низки постанов КМУ з цього приводу. Зокрема, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти (за умови залишення роботи, яка дає право на цю пенсію) незалежно від віку за наявності спеціального стажу не менше 25 років 6 місяців станом на 01 січня 2016 року або при досягненні віку, визначеного пунктом «є»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  за наявності спеціального стажу не менше 26 років 6 місяців станом на 11.10.2017. Окремі положення вищевказаних законів рішенням КСУ від 05.06.2019 визнано неконституційними. Згідно зі  статтею 22 Закону України «Про Конституційний Суд України»  рішення Конституційного Суду є обов`язковим для органу, який ухвалив неконституційний акт. Станом на теперішній час зміни до діючих законодавчих актів, які регулюють питання призначення пенсії за вислугу років, не внесено (а.с. 33).
Не погодившись з відмовою відповідача щодо призначення пенсії за вислугу років,       позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом. 
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.  
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. 
Законом України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  (надалі - Закон №1058-IV), визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Згідно п. 16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення  Закону України  "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності  Законом України  "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Відповідно до пункту 2-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності  Законом України  "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55  Закону України  "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення". Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до  статті 27  та з урахуванням норм  статті 28  цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Закон України від 03.10.2017 № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій"  набрав чинності 11.10.2017.
Тобто, пенсії за вислугу років згідно із нормами  Закону України "Про пенсійне забезпечення"  призначаються за умови наявності у особи станом на 11.10.2017 визначеного  Законом України "Про пенсійне забезпечення"  страхового і спеціального стажу.
Згідно ст. 1 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення"  (надалі - Закон № 1788-XII), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст. 2 Закон № 1788-XII, за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Згідно  ст. 7 Закону України № 1788-ХІІ, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.
Отже, особливістю пенсій за вислугу років є зменшення пенсійного віку, необхідного для призначення, а умовою для призначення - наявність, як правило, відповідного стажу роботи за спеціальністю.
Відповідно до  ст. 51 Закону № 1788-ХІІ, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Згідно ст. 52 Закону № 1788-ХІІ, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до  пункту "е"  статті 55.
Відповідно до п. "е"  ст. 55 Закону № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення"  (в редакції, що діяла до внесення змін  Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII  та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VIII), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони  здоров`я  та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
В подальшому, з прийняттям  Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами "д", "е", "ж"  статті 55 Закону № 1788, а з прийняттям  Закону України від 24.12.2015 №911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт "е" статті 55 Закону №1788) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Так, згідно п. "е" ст. 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції   від 24.12.2015 № 911-VIII), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року;
Проте, 04.06.2019 Конституційним Судом України ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), положення  пункту "а" статті 54,  статті 55  Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року  № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року  № 911-VIII.
Конституційний Суд України, ухвалюючи вищезазначене рішення №2-р/2019, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.
Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому Рішенні, полягає в тому, що  втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що для запровадження юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, законодавець не мав об`єктивних підстав.
          Згідно ст. 51 Закону № 1788, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Тобто, як вірно вказано судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.
З аналізу наведених правових норм Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.
Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті "а" статті 54 Закону № 1788, та 55 років для осіб, зазначених у  пунктах "е",  "ж"  статті 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням  статей 1,  3,  частини третьої статті 22,  статті 46  Основного Закону України.
Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін  Законом № 213  до оспорюваних положень Закону № 1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної  статтею 51  Закону № 1788, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону № 1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у  статтях 54,  55  Закону № 1788.
Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зі змісту оспорюваних положень Закону № 1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених  пунктом "а" статті 54,  пунктами  "а",  "б",  "в",  "г",  "д",  "е",  "є",  "ж"  статті 55 Закону № 1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Положення  пункту "а" статті 54,  статті 55  Закону № 1788 зі змінами, внесеними  Законом № 213  щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до  статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII  законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII, та Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII - неконституційними.
Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04.06.2019.
Отже, починаючи з 05.06.2019 положення пункту "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін  Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України"  від 24.12.2015 №911-VIII.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на день звернення позивача (09.08.2019) до пенсійного органу із заявою щодо наявності у неї права на призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти, пунктом "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Як вже зазначалося вище, зі змісту трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , вбачається, що позивач працювала на педагогічних посадах у наступних періодах: з 16.08.1985 по 11.01.1986 - вчителем початкових класів Кременчуцької середньої школи № 17; з 11.01.1986 по 15.08.1991 - вчителем початкових класів СШ № 31 м. Кременчука; з 15.08.1991 по 07.09.1993 - вчителем початкових класів СШ № 12 м. Кременчука; з 09.09.1999 - вчителем фізичної культури Кременчуцького ліцею № 17 «Вибір» імені М.І. Неленя Кременчуцької міської ради Полтавської області.
Згідно ст. 48 Кодексу законів про працю України  та ст. 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Як вбачається з розрахунку спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років ІКІС ПФУ, копія якого міститься в матеріалах справи, позивачу до означеного стажу не було зараховані наступні періоди роботи: - з 16.08.1985 по 11.01.1986, з 12.01.1986 по 15.08.1991, з 16.08.1991 по 07.09.1993, з 09.09.1999 по 30.06.2000, з 01.07.2000 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 31.01.2017, страховий стаж з 01.07.2000 - 16 років 7 місяців, загальний стаж після 2004 року - 13 років 1 місяць, загальний стаж - 25 років 5 місяців 15 днів (а.с. 13).
Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909  затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі  Перелік № 909).
Так, відповідно до розділу 1 Переліку № 909 Освіта, до професій, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, зокрема, належать:
- робота в загальноосвітніх навчальних закладах, військових загальноосвітніх навчальних закладах, музичних і художніх школах, на посадах: учителі, логопеди вчителі-логопеди вчителі-дефектологи викладачі, сурдопедагоги, тифлопедагоги, вихователі, завідуючі та інструктори слухових кабінетів, директори, завідуючі, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, завідувачі філіями, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної) роботи, соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги-організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи;
- робота у вищих навчальних закладах І-ІІ рівнів акредитації, професійно-технічних навчальних закладах на посадах директора, його заступників з навчально-виховної (навчальної, виховної, навчально-виробничої) роботи, старших майстрів виробничого навчання, майстрів виробничого навчання, викладачів, педагогів професійного навчання, практичних психологів, соціальних педагогів, керівників гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.
З огляду на наведені норми, роботи позивача у періоди з 16.08.1985 по 11.01.1986 на посаді вчителя початкових класів Кременчуцької середньої школи №17, з 11.01.1986 по 15.08.1991 на посаді вчителя початкових класів СШ №31 м. Кременчука, з 15.08.1991 по 07.09.1993 на посаді вчителя початкових класів СШ №12 м. Кременчука, а з 09.09.1999 на посаді вчителя фізичної культури Кременчуцького ліцею №17 «Вибір» імені М.І. Неленя Кременчуцької міської ради Полтавської області відносяться до робіт, на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років.
Відтак, оскільки згідно з даними трудової книжки спеціальний стаж роботи позивача станом на 11.10.2017 (дату набрання чинності  Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій"), який дає їй право на призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти становить значно більше 25 років, визначених пунктом "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано вважає помилковими висновки пенсійного органу щодо неможливості позитивного вирішення питання про призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .
Відтак, за результатами повного та всебічного дослідження матеріалів адміністративної справи судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що відповідь пенсійного органу щодо неможливості позитивного вирішення питання про призначення позивачу пенсії за вислугу років не відповідає вимогам пенсійного законодавства.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим, підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 по справі №440/799/20 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.С. Рєзнікова 	
Судді	   	А.О. Бегунц    Л.В. Мельнікова