ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1797/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/1576/20 Категорія: 304090000 	Тептюк Є. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                       12 листопада 2020 року        м. Черкаси
       
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 14 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк», банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, –

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з вказаним позовом до відповідач, посилаючись на те, що на підставі анкети-заяви, підписаної відповідачем 26.07.2013, було укладено договір (б/н) про надання банківських послуг.
На підставі підписаної заяви відповідач отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок, який 20.04.2018 було збільшено до 50000,00 грн.
Відповідач свої зобов`язання по договору надання банківських послуг не виконав і станом на 20.05.2020 сума його заборгованості перед банком складала 96531,78 грн., що складається з: 77260,52 грн. – заборгованості за простроченим тілом кредита; 19271,26 грн., - заборгованості за простроченими відсотками.
У позові банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 96531,78 грн. та судовий збір в сумі 2102,00 грн.
Заочним рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 14 вересня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по договору про надання банківських послуг від 26.07.2013 в розмірі 77260,52 грн. та судові витрати по справі, що складаються із судового збору в сумі 1681,60 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк не підтвердив належними доказами факт узгодження з позичальником розміру та порядку нарахування відсотків за користування кредитом. Однак, враховуючи, що фактично отримана відповідачем сума кредиту в розмірі 77260,52 грн. добровільно не повернута позивачу, суд стягнув її в примусовому порядку.
На заочне рішення позивач подав апеляційну скаргу, в якій оскаржує судове рішення лише в частині відмови у стягненні відсотків. 
Рішення суду про стягнення тіла кредиту сторонами не оскаржено, тому не переглядається апеляційним судом в силу вимог ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що позичальник не був обізнаний про умови кредитування. Крім того, він зобов`язався самостійно знайомитись з усіма змінами на сайті АТ КБ «ПриватБанк». Відповідач не скористався своїми процесуальними правами та не надав жодних заперечень проти вимог позову. Вимог про визнання кредиту недійсним відповідач не заявляв.
Суд встановив, що позичальник користувався кредитними коштами. На підставі цього апелянт робить висновок, що по-перше, відповідач конклюдентними діями погодився з усіма запропонованими банком умовами, а по-друге, надання безпроцентних кредитів заборонено статтею 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність». А отже, суд першої інстанції незаконно відмовив у стягненні процентів за користування кредитними коштами.
Суд залишив поза увагою клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про огляд на офіційному сайті банку та фіксування змісту редакції Умов та правил, які діяли на день приєднання відповідачем до публічного договору.
Вказані порушення, на думку скаржника, призвели до ухвалення незаконного рішення в частині вимог банку про стягнення відсотків за користування кредитом.
Посилаючись на необґрунтованість рішення, апелянт просить його скасувати в частині відмови у стягненні відсотків, ухвалити в цій частині нове, яким вимоги про стягнення відсотків задовольнити.
На апеляційну скаргу відзив не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Так як суд апеляційної інстанції не переглядає законність рішення щодо стягнення простроченого тіла кредиту, тому дослідженню підлягають лише підстави для стягнення відсотків.
Позивач обґрунтовує позов в цій частині тим, що відповідач підписав анкету-заяву, якою приєднався до умов і правил надання банківських послуг, якими регламентовано розмір та порядок нарахування відсотків.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України)
З матеріалів справи встановлено, що 26.07.2013 ОСОБА_1 підписав анкету-заяву у АТ КБ «ПриватБанк», якою ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, виявив бажання оформити на своє ім`я картку. При цьому в заяві відсутні відмітки про бажаний тип кредитної картки (а.с. 37). 
У анкеті-заяві зазначено, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг. Клієнт ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, що було надано для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських розміщено на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Клієнт зобов`язується виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.
Інших юридично значущих для даного спору відомостей анкета-заява не містить.
До анкети-заяви банк додав розрахунок заборгованості, виписку за договором б/н станом на 25.05.2020, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_2 , довідку про номери та строк дії карток, виданих АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я відповідача, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» («Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD») та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті банку.
Витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а отже, вони не можуть бути належними і допустимими доказами узгодження з позичальником відсоткової ставки саме на заявлених банком умовах. 
Згідно усталеної судової практики, необхідність підпису позичальника в Умовах і правилах надання банківських послуг, стверджує факт розуміння позичальником саме вказаних Умов та свідчило б про укладення договору у письмовій формі згідно вимог статті 207 ЦК України. Такий висновок відповідає зокрема і позиції Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17.
Будь-яких інших доказів на підтвердження факту погодження з позичальником відсоткової ставки за кредитом позивач не надав.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII)).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що при укладенні договору позивач дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем умов про стягнення визначених банком відсотків за користування кредитом.
Витяг з Тарифів також не підписаний відповідачем. Крім того, в Тарифах запропоновано 4 схеми кредитування, а з наданих документів не можливо визначити який саме вид картки «Універсальна» обрано відповідачем.
Так, за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем Умов та правил надання банківських послуг, відсутні підстави вважати ці Умови та правила складовою частиною спірного кредитного договору, та, відповідно, здійснювати банком відповідні нарахування та подальше стягнення з відповідача суми процентів за користування кредитними коштами.
Клопотання позивача про огляд банківського сайту для фіксування змісту редакції Умов та правил, які діяли на день приєднання відповідачем до публічного договору, не має значення для вирішення даної справи, оскільки така процесуальна дія суду не може підтвердити факт розуміння та усвідомлення позичальником заявлених банком умов. А тому, та обставина, що суд залишив таке клопотання банку поза увагою, не може бути підставою для скасування рішення в заявленій позивачем частині.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. (ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України).
Рішення суду про відмову в позові мотивовано неналежністю наданих позивачем доказів. 
В постанові Верховного Суду у справі № 595/290/17 від 16.08.2019 звертається увага на те, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішення справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Тобто, той факт, що відповідач не висловив заперечень проти тверджень позивача, не позбавляє банк обов`язку обґрунтувати належними та достатніми доказами свої позовні вимоги.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, оскільки позивач не надав належних, достатніх та допустимих доказів узгодження з позичальником умов, на підставі яких він нараховував заявлену заборгованість.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Судові витрати за звернення з апеляційною скаргою залишаються за скаржником.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 14 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді