Номер провадження: 22-ц/813/4196/20 
Номер справи місцевого суду: 520/5517/17
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 

головуючого:  Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:          Дрішлюка А.І., 
Громіка Р.Д., 

при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
у відкритому судовому засіданні розглянув апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року у цивільній справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Одеська міська рада, про витребування майна у добросовісного набувача та усунення перешкод у користування майном шляхом виселення,  
 
В С Т А Н О В И В: 
 
15 травня 2017 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі – ДКВ ОМР) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна у добросовісного набувача та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, мотивуючи позов тим, що 18 липня 2005 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як виконавчий орган ОМР (далі – Київська РА ОМР), в особі голови Сердюка М.Д., і ОСОБА_2 уклали договір оренди нежилого приміщення першого поверху у будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 44 кв. м, строком до 18 червня 2006 року.
29 вересня 2005 року ОМР прийняла рішення №4412-ІУ «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, розташованих у Київському районі м. Одеси, що підлягають відчуженню у 2005 році». До цього переліку було включено нежиле приміщення першого поверху у будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 44 кв.м.. На виконання рішення сесії ОМР і на замовлення Київської РА ОМР, товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Вітязь» 25 липня 2005 року визначила ринкову вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_1 , яка склала 13 474 грн.. Після визначення вартості приміщення Київська РА ОМР письмово запропонувала ОСОБА_2 зарахувати грошові кошти у розмірі 13 474 грн. на рахунки бюджету міста. 16 жовтня 2006 року ОСОБА_2 перерахувала грошові кошти на вказані у листі рахунки бюджету міста.
Однак, не дивлячись на це, посадові особи Київської РА ОМР почали ухилятися від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу нежилого приміщення, тому ОСОБА_2 20 грудня 2006 року звернулась до суду з позовом до Київської РА ОМР про визнання договору дійсним, виконаним і визнання права власності.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2007 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені. Разом з тим, Київська РА ОМР у 2010 році оскаржила вищевказане заочне рішення суду першої інстанції і ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2010 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси було скасоване з тих підстав, що відповідач не був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Проте, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2010 року позов ОСОБА_2 було залишено без розгляду з підстав чисельних неявок останньої у судові засідання.
Таким чином, судове рішення, на підставі якого за ОСОБА_2 було визнано право власності на нежиле приміщення площею 44 кв. м, яке знаходиться у будинку АДРЕСА_1 , було скасовано, що свідчить про відсутність у ОСОБА_2 будь-якого права на це приміщення, у тому числі і права його продажу.
Однак, 02 грудня 2013 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купила нежиле приміщення площею 44 кв. м, яке знаходиться   у будинку АДРЕСА_1 .
Посилаючись на ці обставини, позивач, ДКВ ОМР, просив суд витребувати від добросовісного набувача ОСОБА_1 нежиле приміщення першого поверху, загальною площею 44 кв.м, у будинку АДРЕСА_1 та передати це приміщення ДКВ ОМР; усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 із вищевказаного нежилого приміщення. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року позов ДКВ ОМР залишено без задоволення.
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 31 липня 2018 року апеляційну скаргу ДКВ ОМР задоволено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року скасовано і прийнято постанову, якою позовну заяву ДКВ ОМР задоволено. Суд витребував від ОСОБА_1 нежиле приміщення першого поверху, загальною площею 44,0 кв.м, що розташоване за адресою:   АДРЕСА_1 , та передав зазначене приміщення ДКВ Одеської міської ради та усунув перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 із нежилого приміщення першого поверху, загальною площею 44,0 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
У вересні 2018 року відповідачка ОСОБА_1 оскаржила постанову апеляційного суду Одеської області від 31 липня 2018 року до Верховного Суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року по справі №520/5517/17 (провадження №61-44092св18) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову апеляційного суду Одеської області від 31 липня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
В апеляційній скарзі позивач, ДКВ ОМР, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Розгляд справи призначено на 04 листопада 2020 року, однак відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 
03 листопада 2020 року, від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із її бажанням бути присутньою у судовому засіданні та надати суду особисті пояснення по справі.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. 
Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
На підставі зазначеного, колегія суддів дійшла до висновку про залишення клопотання про відкладення розгляду справи без задоволення та розгляд справи за відсутності сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 16 листопада 2020 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача, ДКВ ОМР, задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Згідно зі  статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Статтями  316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності – це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.
Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право,    не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Згідно із частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 липня 2005 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як виконавчий орган Одеської міської ради, в особі голови Сердюка М.Д., і ОСОБА_2 уклали договір оренди нежилого приміщення першого поверху в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 44 кв. м, строком до 18 червня 2006 року.
29 вересня 2005 року Одеська міська рада прийняла рішення №4412-ІV «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, розташованих у Київському районі м. Одеси, що підлягають відчуженню у 2005 році». Нежиле приміщення першого поверху в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 44 кв.м. було включено до цього переліку.
На виконання рішення сесії Одеської міської ради і на замовлення Київської районної адміністрації Одеської міської ради ТОВ Фірма «Вітязь» 25 липня  2005 року визначила ринкову вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_1 у розмірі 13 474 грн. (з урахуванням ПДВ). Після визначення вартості приміщення Київська районна адміністрація Одеської міської ради письмово запропонувала ОСОБА_2 зарахувати грошові кошти у розмірі 13 474 грн. на рахунки бюджету міста.
16 жовтня 2006 року ОСОБА_2 перерахувала грошові кошти на вказані в листі рахунки бюджету міста. Після цього посадові особи районної адміністрації почали ухилятися від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу нежилого приміщення, тому ОСОБА_2 .. 20 грудня 2006 року звернулась до суду з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання договору дійсним, виконаним і визнання права власності. 
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2007 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені. Заочне рішення районного суду Київська районна адміністрація Одеської міської ради оскаржила у 2010 році і ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2010 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси скасовано з тих підстав, що відповідач не був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2010 року позов ОСОБА_2 залишено без розгляду з підстав неявки останньої у судові засідання.
02 грудня 2013 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купила нежиле приміщення площею 44 кв.м., яке знаходиться у будинку АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу нотаріально посвідчено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення суду, на підставі якого ОСОБА_2 набула права власності на спірне нежиле приміщення скасовано, а позов ОСОБА_2 залишено без розгляду. Проте, спірне нежиле приміщення з 2005 року по 2013 рік перебувало у володінні і користуванні ОСОБА_2 : у період 2005-2006 років на підставі договору оренди, а з 05 лютого 2007 року – на підставі рішення суду про визнання угоди дійсною, яке скасовано 22 квітня 2010 року за апеляційною скаргою Київської райадміністрації – виконавчого органу Одеської міської ради і саме з 2010 року виконавчі органи Одеської міської ради (в тому числі і Департамент комунальної власності) мали право захищати інтереси територіальної громади шляхом витребування майна (нежилого приміщення) у ОСОБА_2 .. У 2013 році ОСОБА_2 продала за договором купівлі-продажу спірне приміщення відповідачу ОСОБА_1 , відомості про цю угоду і про нового власника нерухомого майна в 2013 році внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Тобто з грудня 2013 року позивач, ДКВ ОМР, міг довідатися про порушення свого права. До суду позивач звернувся з позовом в травні 2017 року, вимог про поновлення строків позовної давності не заявив, поважність причин пропуску не зазначив. Отже, ДКВ ОМР було пропущено позовну давність для захисту своїх прав. 
Посилання Департаменту комунальної власності Одеської міської ради в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд безпідставно не врахував, що департамент дізнався про порушене право із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 березня 2017 року, з якої йому стало відомо, що ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 придбала спірне нежитлове приміщення, ДКВ ОМР не був стороною у вказаному правочині, а отже не знав і не міг знати про укладення даного договору, не приймаються до уваги за таких підстав.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі  яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.  Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, відповідачем ОСОБА_1 і в суді першої інстанції, і в суді апеляційної інстанції доведено належним чином заперечення щодо позовних вимог ДКВ ОМР.
Так, скасовуючи постанову апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2018 року з направленням справи на новий розгляд в апеляційному порядку, Верховний Суд дійшов до наступного висновку: «перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову за пропуском позовної давності, не перевірив заперечень відповідача про те, що остання відкрито володіє і користується спірним приміщенням з 2013 року, що посадові особи департаменту неодноразово перевіряли цільове використання приміщення і не заявляли будь-яких вимог щодо неправомірного володіння і користування приміщенням, у зв`язку із чим просила суд застосувати до указаних вимог позовну давність. Не перевірив доводів про те, що представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, правонаступником якого є ДКВ ОМР, з 2010 року було обізнано щодо порушення їх законних прав та інтересів, але не здійснило будь-яких дій щодо його легалізації, реєстрація права власності після скасування рішення Київського районного суду м. Одеси не була скасована, а тому ОСОБА_2 залишалася титульним власником спірного приміщення. Крім того, ДКВ ОМР мав можливість і обов`язок знати про стан своїх майнових прав. Відомості із Державного реєстру речових прав є доступними, а тому позивач мав можливість довідатися про укладення договору купівлі-продажу з нею та більш того, на них також покладався обов`язок щодо обізнаності їх майнових прав.
На зазначене суд апеляційної інстанції належної уваги не звернув, не перевірив чи є підстави для застосування позовної давності. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не перевірив доводів клопотання про застосування позовної давності, а саме, коли ДКВ ОМР стало відомо про порушення її прав та чи застосовано позовну давність до обґрунтованого позову. При цьому, пославшись тільки на те, що відповідач жодним чином не надала суду доказів про те, що ДКВ ОМР було відомо про укладання угоди ще у 2013 році».
У статті 417 ЦПК України зазначено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.
Під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції перевіряє судове рішення з врахуванням доводів апеляційної скарги та вказівок, що містяться в постанові суду касаційної інстанції. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №522/7636/14-ц (провадження №14-636цс18) вказано, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження №6-251цс15). Цей висновок також був підтриманий Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постанові від 05 грудня 2018 року (провадження №14-247цс18 та №14-179цс18).
Верховний Суд України у постанові від 16 квітня 2014 року у справі за №6-14цс13 також зазначив, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Судом першої інстанції встановлено, що заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2007 року, яким позов  ОСОБА_2 про визнання права власності на спірне нежитлове приміщення був задоволений, у 2010 році Київська районна адміністрація Одеської міської ради оскаржила і ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2010 року судове рішення було скасоване з тих підстав, що відповідач не був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2010 року позов ОСОБА_2 залишено без розгляду з підстав неявки останньої у судові засідання.
Як роз`яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
За таких підстав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позов ДКВ ОМР є обґрунтованим.
Разом з тим, особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд протягом позовної давності.
Відповідачка ОСОБА_1 , заперечуючи проти позову, стверджувала, що право власності на нежиле приміщення набула в установленому законом порядку, відкрито володіє і користується цим приміщенням з 2013 року, що посадові особи ДКВ ОМР неодноразово перевіряли цільове використання приміщення і не заявляли будь-яких вимог щодо неправомірного володіння і користування приміщенням, тому відповідачка  ОСОБА_1 17 січня 2018 року звернулась до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності, у якій просила суд відмовити у позові за спливом строку позовної давності (т.1, а.с. 63-64).
Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин  її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року  у справі  № 369/6892/15-ц). 
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав – учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи – носія порушеного права (інтересу).
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 – 255 ЦК України.
Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
На віндикаційні позови поширюється загальна позовна давність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17 (провадження №14-183цс18)).
 Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме, статей, 256, 257, 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17 дійшов до правового висновку: «порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України  від 22 лютого 2017 року №6-17цс17».
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі №520/9169/15 (провадження №61-25349св18), у постанові від 22 січня 2020 року №522/68715/15 (провадження №61-1563св17) та Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14.
Звертаючись з позовом та обґрунтовуючи питання строку позовної давності, позивач, ДКВ ОМР, послався на Інформаційну довідку  з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 березня 2017 року, з якої йому стало відомо, що ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 придбала спірне нежитлове приміщення. ДКВ ОМР не був стороною у вказаному правочині, а отже не знав і не міг знати про укладення даного договору.
Проте, ці посилання позивача, ДКВ ОМР, є помилковими, виходячи з наступного.
Згідно із частиною п`ятою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.
Частинами п`ятою, восьмою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності; об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).
Згідно із частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
Таким чином, Одеська міська рада як представницький орган територіальної громади м. Одеси, якій ця громада делегувала повноваження щодо здійснення права власності від її імені та в її інтересах, а також її виконавчі органи, у тому числі Департамент комунальної власності Одеської міської ради, який був утворений Одеською міською радою 29 лютого 2013 року та є правонаступником Представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, повинні діяти виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, а відтак на ці органи покладається обов`язок щодо обізнаності про стан своїх майнових прав, а тому позивач, ДКВ ОМР, мав об`єктивну можливість довідатися про факт порушення своїх прав, а саме, про укладання договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення від 02 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , право власності якої зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухомо майно 02 грудня 2013 року, в межах строку позовної давності, оскільки відомості із Держаного реєстру речових прав є доступними.
З даним позовом ДКВ ОМР звернувся до суду 17 травня 2017 року (т. 1, а.с. 2).
За таких підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем, ДКВ ОМР,  пропущений строк для захисту порушеного строку без поважних причин, що є законною підставою для відмови у позові до ОСОБА_1 у зв`язку із спливом на момент звернення до суду позовної давності, строк якої визначений статтею 257 ЦК України.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання – пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа – добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо  їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України»  від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення відповідача права на спірне приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на мірне володіння майном, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у статті Першого протоколу до Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на спірне приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що позбавлення права на спірне приміщення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.
Системний аналіз наведених норм права, правових висновків Верховного Суду України та Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та  практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим й відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору судом першої інстанції відповідач отримав ефективний засіб юридичного захисту свого права на мірне володіння майном, що передбачено статтею 13 та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Уданому випадку держава в особі державного органу не пропорційне втручається у право відповідача на мірне володіння майном, а також це рішення не відповідає критерію правомірного втручання в її право на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. 
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.
Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірного приміщення у відповідачки ОСОБА_1 , як добросовісного набувача, на користь ДКВ Одеської міської ради, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.
Отже, суд першої інстанції  всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає. 
Керуючись ст. ст 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено: 16 листопада 2020 року.
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік