ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8243/20 Справа № 201/6745/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мащук В. Ю. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 48 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2020 року про відмову у забезпеченні позову по справі за позовом  ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Павловської Ганни Олегівни, треті особи – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування запису приватного нотаріуса, - 
В С Т А Н О В И Л А : 

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Павловської Ганни Олегівни, треті особи – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування запису приватного нотаріуса.
Одночасно із позовом позивачка звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт та заборонити відчужувати, реалізовувати або здійснювати будь-які інші дії з нерухомим майном, а саме: квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 ..
Вказана заява обґрунтована тим, що предметом позову є скасування запису державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса, на підставі якого внесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрації права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 та поновлення права власності на цю квартиру за позивачкою.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заява позивачки про забезпечення позову ґрунтується на припущеннях, а ініційований вид забезпечення позову не є співмірним із заявленими позовними вимогами і суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування, що полягає у захисті інтересів учасників процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  посилаючись на порушення судом норм процесуального права просив вказану ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її заяву задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що предмет спору безпосередньо стосується об`єкту, відносно якого позивачка просить вжити заходи забезпечення позову.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з її необґрунтованості та недоведеності.
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Задовольняючи частково заяву   ОСОБА_1 про забезпечення позову, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
Пунктом 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов може бути забезпечено забороною вчиняти певні дії. 
Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
З матеріалів справи вбачається, що предметом даного спору є скасування запису державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса, на підставі якого внесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрації права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 та поновлення права власності на цю квартиру за позивачкою.
Тобто, вбачається спір щодо вказаної квартири.
А тому, враховуючи наявність спору та обставин, які можуть утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог, з метою недопущення відчуження спірної квартири на користь третіх осіб, колегія суддів вважає за необхідне заборонити відчужувати, реалізовувати або здійснювати будь-які інші дії з нерухомим майном, а саме: квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Колегія суддів вважає, що обраний вид забезпечення позову є цілком співмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки між сторонами дійсно існує спір щодо спірної квартири.
При цьому, колегією суддів не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про невідповідність вжитих заходів дійсним обставинам справи.
Однак, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у накладенні арешту на вказане нерухоме майно, так як арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби - в обмеженні права користування майном, здійсненні опечатування або вилученні його у боржника та переданні на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Тобто, арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби, відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони розпоряджатися, а в разі потреби обмеженні права користування майном.
Крім того, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення заяви в частині заборони вчиняти дії, направлені на виселення осіб, що мешкають у спірній квартирі, так як даний вид не стосується суті спору.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала як така, що суперечить нормам процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2020 року про відмову у забезпеченні позову — скасувати.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову — задовольнити частково.
Заборонити відчужувати, реалізовувати або здійснювати будь-які інші дії з нерухомим майном, а саме: квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
В задоволенні решти заяви про забезпечення позову — відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко