ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10124/19                                       Головуючий у 1-й інстанції:  Качур І.А.
                                                                                      Суддя-доповідач:  Василенко Я.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  14 грудня 2020 року                                                                              м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                        Василенка Я.М.,
суддів                                                  Ганечко О.М., Кузьменка В.В., 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.08.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -
                                                В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила: 
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо неналежного виконання постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 в частині здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивача в розмірі 82 % суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді діючого судді за період січень-грудень 2018 pоку, січень-лютий 2019 року, у відповідності з даними, які вказані у довідках Територіального управління державної судової адміністрації в м. Києві № 499 від 07.11.2017, № 00 від 07.11.2017, № 138 від 15.02.2018, № 376 від 21.08.2018, № 11 від 04.01.2019, № 214 від 11.03.2019, № 10 від 04.01.2019.
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь позивача недонараховане ним йому щомісячне довічне грошове утримання за період січня-грудня 2018 року, січня-лютого 2019 року включно в сумі 68 479 грн. одноразово.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.08.2020 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є суддею у відставці з 02.08.1996 і на підставі ст. 15 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992, який діяв на час виходу у відставку, має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 82 % суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді діючого судді.
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 у справі № 752/12340/15-а зобов`язано Правобережне об`єднане управління Пенсійного Фонду України в м. Києві з 18.10.2016 нараховувати і виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 82 % судової винагороди заступника голови районного суду м. Києва до зміни розміру суддівської винагороди працюючого заступника голови районного суду м. Києва, яке в подальшому виплачувати на підставі наданих ОСОБА_1 довідок Територіального управління державної судової адміністрації в м. Києві про розмір суддівської винагороди працюючого заступника голови районного суду м. Києва.
Таким чином, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зобов`язане по рішенню суду нараховувати і виплачувати щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 82 % суддівської винагороди працюючого заступника голови районного суду м. Києва.
Листом № 30815/03 від 15.02.2019 відповідач в здійсненні перерахунку відмовив, оскільки заява позивача про здійснення перерахунку не відповідає зразку заяви про перерахунок пенсії, який затверджений постановою правління ПФУ № 22-1 (зі змінами) від 25.11.2005.
Не погоджуючись із такою бездіяльністю та протиправністю дій щодо непроведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивача, остання звернулась до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки посада судді, який вийшов у відставку до 30.09.2016, не є рівнозначною посаді судді того самого суду, який пройшов кваліфікаційне оцінювання, підтвердив здатність здійснювати судочинство і продовжує працювати у цьому суді.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що судом першої інстанції було проігноровано обов`язок Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві по виконанню постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 у справі № 752/12340/15-а, яке підлягає обов`язковому виконанню, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню.
Колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Відповідно до пункту 2 цієї частини публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Пунктом 7 вказаної частини визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, за змістом вказаних статей справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома або більше визначеними суб`єктами стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б одним суб`єктом виступає законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єктів, водночас на цих суб`єктів покладено обов`язок виконувати вимоги та приписи.
Відповідно до ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Згідно ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Положеннями ст. 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, до яких належать, зокрема, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення тощо.
Крім того, приписами ч. 1 ст. 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.
У постанові від 22.08.2019 у справі № 522/10140/17 Верховний Суд підкреслив, що зазначені правові норми КАС України (зміст яких фактично не змінився після 15.12.2017), мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
Як вже було зазначено вище, за своєю суттю даний спір виник у зв`язку з протиправним невиконанням відповідачем, на думку позивача, постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 у справі № 752/12340/15-а щодо нарахування і обов`язку виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 82 % судової винагороди заступника голови районного суду м. Києва до зміни розміру суддівської винагороди працюючого заступника голови районного суду м. Києва, яке в подальшому виплачувати на підставі наданих ОСОБА_1 довідок Територіального управління державної судової адміністрації в м. Києві про розмір суддівської винагороди працюючого заступника голови районного суду м. Києва.
Однак, той факт, що позивач вважає протиправним невиконання Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 у справі № 752/12340/15-а не свідчить про те, що між даними сторонами виник новий спір.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення в іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконання судового рішення являє собою завершальну стадію судового провадження.
Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 686/23317/13-а, від 06.02.2019 у справі № 816/2016/17, а також в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вже було неодноразово підкреслено вище, зі змісту предмету спору у цій справі вбачається, що він фактично спрямований на виконання іншого судового рішення, а саме постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 у справі № 752/12340/15-а.
Отже, хоча ОСОБА_1 у даній справі обрала спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправними дій, вчинених на виконання рішення суду, однак, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення, що, в силу вже згаданих приписів ст. ст. 382, 383 КАС України, пов`язує наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.
Відтак, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідачів на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися її права, свободи чи інтереси, то вона повинна була звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.08.2019 у справі № 522/10140/17 та від 21.11.2019 у справі № 802/1933/18-а.
Підсумовуючи вищенаведене, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.
У той же час, відмовляючи у задоволенні даного позову, судом першої інстанції не було враховано, що у даному випадку новий спір не виник, а має місце спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але вже на стадії виконання судового рішення.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм чинного законодавства.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Отже, колегія суддів вважає, що оскільки є така, що набрала законної сили постанова суду з того самого фактичного предмету спору і між тими самим сторонами, а тому наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для вирішення питання, допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.08.2020 скасувати. 
Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - закрити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

          Головуючий:                                                                      Василенко Я.М.
                           
          Судді                                                                                          Ганечко О.М. 

                                                                                                    Кузьменко В.В.