ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 р.	Справа № 440/3931/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Мироненко А.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Т.С. Канигіна, м. Полтава, повний текст складено 07.09.20 року по справі № 440/3931/20
          за позовом       Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  
          до       Головного управління ДПС у Полтавській області               
          про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області (далі та текстом також - відповідач, ГУ ДПС у Полтавській області), в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 01.07.2020 за № 0039885033, яким ФОП ОСОБА_1 за затримку на 6 календарних днів сплати грошового зобов`язання в сумі 19475,00 грн зобов`язано сплатити штраф у розмірі 10 відсотків - 1947,50 грн;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 01.07.2020 за № 0039875033, яким ФОП ОСОБА_1 за затримку на 40 календарних днів сплати грошового зобов`язання в сумі 22885,25 грн зобов`язано сплатити штраф у розмірі 20 відсотків - 4577,05 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Полтавській області від 01.07.2020 за № 0039885033.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Полтавській області від 01.07.2020 за № 0039875033.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Полтавській  області оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за умов неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач наводить обставини справи шляхом відтворення частини акта перевірки та нормативно - правове обґрунтування вимог апеляційної скарги через викладення тексту норм, покладених в основу прийняття спірних податкових повідомлень-рішень. Зазначає, що відповідач, діючи відповідно до приписів пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, ст. 77, п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України, забезпечуючи виконання покладених на контролюючий орган функцій та повною мірою використовуючи надані законодавством права, правомірно сформував спірні податкові повідомлення-рішення в межах повноважень та у спосіб, що передбачені що передбачені Конституцією та законами України. Вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи, що є порушенням процесуальних норм, яке зумовило неправильне вирішення справи.
За результатами апеляційного розгляду ГУ ДПС у Полтавській області просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Позивачем подано заяву про розгляд справи за відсутності особи.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України).
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 20.03.2019 та перебуває на обліку як платник податку в контролюючому органі /а.с. 6/ та є платником єдиного податку /а.с. 7/.
02.02.2020 ФОП ОСОБА_1 подано податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2019 рік та визначено суму єдиного внеску, що підлягає нарахуванню та сплаті до бюджету за підсумками звітного податкового періоду - 120947,75 грн /а.с. 10, 11/.
Позивачем сплачено єдиний податок з фізичних осіб у сумі 120947,75 грн відповідно до платіжних доручень: № 7 від 25.04.2019 на суму 5500,00 грн /а.с. 14/, № 1 від 25.04.2019 на суму 9000,00 грн /а.с. 15/, № 11 від 02.05.2019 на суму 4000,00 грн /а.с. 16/, № 13 від 03.06.2019 на суму 12500,00 грн /а.с. 17/, № 16 від 25.07.2019 на суму 1000,00 грн /а.с. 18/, № 20 від 12.08.2019 на суму 10337,50 грн /а.с. 19/, № 36 від 24.10.2019 на суму 5110,00 грн /а.с. 20/, № 31 від 23.10.2019 на суму 19055,00 грн /а.с. 21/, № 46 від 30.10.2019 на суму 18250,00 грн /а.с. 22/, № 37 від 25.10.2019 на суму 7250,00 грн /а.с. 23/, № 54 від 11.11.2019 на суму 24270,25 грн /а.с. 24/, № 56 від 09.01.2020 на суму 4675,00 грн /а.с. 25/.
Водночас, при оформлені платежів на суму 5110,00 грн (платіжне доручення № 36 від 24.10.2019), на суму 7250,00 грн (платіжне доручення № 37 від 25.10.2019), на суму 18250,00 грн (платіжне доручення № 46 від 30.10.2019), на суму 24270,25 грн (платіжне доручення № 54 від 11.11.2019) позивачем помилково зазначено рахунок зі сплати ЄСВ "3190204021601" замість рахунку зі сплати єдиного податку з фізичних осіб " НОМЕР_1 ".
30.03.2020 ФОП ОСОБА_1 звернулася до контролюючого органу із заявою, в якій просила перерахувати кошти у сумі 54880,25 грн у рахунок сплати єдиного податку за 2019 рік, які помилково сплачені на рахунок зі сплати ЄСВ за наступними  платежами: на суму 5110,00 грн (платіжне доручення № 36 від 24.10.2019), на суму 7250,00 грн (платіжне доручення № 37 від 25.10.2019), на суму 18250,00 грн (платіжне доручення № 46 від 30.10.2019), на суму 24270,25 грн (платіжне доручення № 54 від 11.11.2019) /а.с. 26/.
На підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України та у порядку підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75, статті 76 розділу ІІ Податкового кодексу України відповідачем проведена камеральна перевірка з питань своєчасності сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб за 2019 рік ФОП ОСОБА_1 .
За результатами перевірки складено акт від 05.06.2020 за № 44210/16-31-50-33/ НОМЕР_2 та прийнято податкові повідомлення-рішення:
- № 0039885033 від 01.07.2020, яким встановлено порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб, визначеного пунктом 295.3 статті 295 Податкового кодексу України, за затримку на 6 календарних днів сплати та зобов`язано сплатити штрафні санкції (10 відсотків) - 1947,50 грн /а.с. 46/;
- № 0039875033 від 01.07.2020, яким встановлено порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб, визначеного пунктом 295.3 статті 295 Податкового кодексу України, за затримку на 40 календарних днів сплати та зобов`язано сплатити штрафні санкції (20 відсотків) - 4577,05 грн /а.с. 49/.
Не погодившись із прийнятими контролюючим органом податковими повідомленнями - рішеннями, позивач звернулася до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановивши, що помилкове визначення розрахункового рахунку в платіжних дорученнях під час сплати суми податкового зобов`язання не може бути підставою для застосування штрафів, передбачених пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України, дійшов висновку, що податкові повідомлення-рішення від 01.07.2020 за №0039885033 та № 0039875033 є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Правові та організаційні засади забезпечення збору єдиного податку з фізичних осіб, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Податковим кодексом України.
Згідно з положеннями статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Статтею 36 Податкового кодексу України визначено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Згідно з пунктом 31.1 статті 31 Податкового кодексу України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.
Момент виникнення податкового обов`язку платника податків, у тому числі податкового агента, визначається календарною датою.
Положеннями пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України встановлено, що  платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до абзацу 2 пункту 294.1 статті 294 Податкового кодексу України податковим періодом для платників єдиного податку третьої групи є календарний квартал.  
Згідно з пунктом 295.3 статті 295 Податкового кодексу України платники єдиного податку третьої групи сплачують єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал.
Пункт 126.1 статті 126 Податкового кодексу України передбачає, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.
Пунктом 22.4 статті 22 Закону України від 05.04.2001 № 2346-III "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника.
Для підтвердження факту несплати узгодженої суми грошового зобов`язання необхідно встановити, що у строк, передбачений пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, платник податків не вчиняв дії, спрямовані на перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до бюджету.
Відповідно до пункту 109.1 статті 109 Податкового кодексу України податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого і покладено на контролюючі органи.
Статтею 20 Податкового кодексу України визначені права контролюючих органів. Так, відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 вказаної статті, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки платників податків.
Згідно із пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові: виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Підпунктом 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 визначено, що камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.
Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.
Відповідно до частини першої статті 43 Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.
Згідно з частиною п`ятою статті 45 Бюджетного кодексу України податки і збори та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.
Судовим розглядом установлено, що позивачем у повному обсязі сплачено узгоджене податкове зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб у сумі 120947,75 грн до закінчення граничного строку сплати зобов`язання - 20.02.2020.
У платіжних дорученнях № 36 від 24.10.2019, № 37 від 25.10.2019, № 46 від 30.10.2019, № 54 від 11.11.2019 /а.с. 26/ призначення платежу визначено "Єдиний податок з фізичних осіб", проте, зазначено рахунок зі сплати єдиного соціального внеску "3190204021601" замість рахунку зі сплати єдиного податку з фізичних осіб "31412699016002".
Факт надходження грошових коштів на інший рахунок, а також те, що суми, визначені у платіжних дорученнях, дорівнюють сумі, необхідній для сплати єдиного податку, відповідачем не заперечуються.
Верховним Судом у постановах від 12.06.2018 у справі № 826/1/16 (К/9901/28108/18), від 17.01.2018 у справі № 2а-2686/09/2670 (К/9901/2649/18) сформовано правову позицію, за якою для підтвердження факту несплати узгодженої суми грошового зобов`язання необхідно встановити, що у визначений законодавством строк платник податків не вчиняв дії, спрямовані на перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до бюджету.
Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що позивачем вчинені всі необхідні дії для повного та своєчасного виконання свого податкового обов`язку зі сплати грошового зобов`язання.
До того ж, оскільки такі суми зараховуються на єдиний казначейський рахунок, помилкове визначення розрахункового рахунку у платіжному дорученні під час сплати суми податкового зобов`язання не спричинило настання негативних наслідків або збитків для бюджету.
Помилка під час перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до бюджету в строк, встановлений пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, має кваліфікуватись як дія, хоча й помилкова. Отже, дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов`язання, не можуть бути підставою для застосування штрафів, передбачених пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України.
Водночас, як убачається з матеріалів справи, з метою виправлення помилок щодо сплати узгодженого податкового зобов`язання з єдиного податку за 2019 рік ФОП ОСОБА_1 30.03.2020 зверталася до контролюючого органу із заявою, в якій просила перерахувати кошти у розмірі 54880,25 грн у рахунок сплати єдиного податку за 2019 рік, які помилково сплачені на рахунок зі сплати ЄСВ за наступними платежами: на суму 5110,00 грн (платіжне доручення № 36 від 24.10.2019), на суму 7250,00 грн (платіжне доручення № 37 від 25.10.2019), на суму 18250,00 грн (платіжне доручення № 46 від 30.10.2019), на суму 24270,25 грн (платіжне доручення № 54 від 11.11.2019) /а.с. 26/.
Тобто, платником податку вчинялися дії з метою усунення помилок, які полягали у невірному зазначенні номеру рахунку при сплаті узгодженого податкового зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб за 2019.
Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28.05.2019 у справі № 826/24675/15, зазначеній судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем зобов`язання зі сплати єдиного податку виконано вчасно, у встановлені терміни для такої сплати, і помилка при зазначенні номеру відповідного рахунку не може слугувати підставою для застосування до позивача вказаних санкцій, є правомірним.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що помилкове визначення розрахункового рахунку в платіжних дорученнях під час сплати суми податкового зобов`язання не може бути підставою для застосування штрафів, передбачених пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України, а тому податкові повідомлення-рішення від 01.07.2020 за № 0039885033 та № 0039875033 є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Відповідач, відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірність прийняття спірних податкових повідомлень-рішень належним чином під час судового розгляду  не довів, у зв`язку з чим позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги є безпідставними, спростовуються наведеним вище та не впливають на правомірність висновків суду першої інстанції, зміст апеляційної скарги, яка частково дублює відзив на позовну заяву, поданий до суду першої інстанції, містить виключно суб`єктивне бачення відповідачем обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, а також не зазначено в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано, а відтак, підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року по справі № 440/3931/20  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич   	
Повний текст постанови складено  16.11.2020 року