КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/11511/2020                                       

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
12 листопада 2020 року                                                          м. Київ                                                                                                                                            Справа 755/12580/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді-доповідача                              Ящук Т.І.,
суддів                                                                        Немировської О.В., Чобіток А.О.,
за участю секретаря судового засідання               Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», яка подана представником Цибульським Володимиром Володимировичем, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Гаврилової О.В.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та збитків,
 
встановив:
 
У серпні 2019 року позивач ТОВ «Порше Мобіліті» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на свою користь основну суму заборгованості за кредитним договором №50008393 від 26 квітня 2013 року в розмірі 337 050 грн. 46 коп., додатковий кредит у розмірі 143 893 грн. 01 коп., збитки в розмірі 135 508 грн. 95 коп., штраф у розмірі 97 279 грн. 53 коп., 3% річних у розмірі 71 803 грн. 52 коп., інфляційні втрати 316 823 грн. 27 коп., а всього 1 102 358 грн. 74 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 квітня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №50008393, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у сумі 486 397,66 грн., що еквівалентно на дату укладання договору 59 710 доларів США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки VW, модель Touareg, об`єм двигуна 2 967 куб.см., рік випуску 2013, а відповідач зобов`язалась прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання кредиту та інші платежі відповідно до умов договору. 
Відповідно до умов кредитного договору №50008393 від 26 квітня 2013 року, позивачем було надано відповідачу додатковий кредит у сумі еквівалентній 25 078,20 доларів США, що на дату укладання договору становило 204 287 грн., цільове призначення якого - сплата страхових платежів відповідно до договору страхування, укладеного на виконання умов кредитного договору. Також, 26 квітня 2013 року було укладено додаткову угоду до кредитного договору №50008393, відповідно до якої сторони домовились продовжити строк кредиту до 84 місяців. 
Згідно з п. 1.6 умов кредитування, виконання зобов`язання відповідача за договором забезпечується заставою майна, відповідно до укладеного сторонами договору застави транспортного засобу №50008393 від 27 квітня 2013 року, за яким відповідачем було передано в заставу вищевказаний транспортний засіб. Однак, майже з початку дії договору, відповідач систематично порушувала свої зобов`язання, сплачуючи щомісячні платежі з порушенням встановлених строків, а з листопада 2015 року фактично припинила взагалі сплачувати кошти на виконання умов договору. 
Станом на 18 січня 2016 року у відповідача утворилась поточна заборгованість перед позивачем за договором на загальну суму 96 888,71 грн., яка складалась із заборгованості зі сплати щомісячних платежів з повернення кредиту та додаткового кредиту за листопад 2015 року - січень 2016 року, інших витрат, а також із штрафних санкцій за порушення умов договору. 21 січня 2016 року позивачем було направлено відповідачу вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором з вимогою повернути суму кредиту та сплатити заборгованість за договором, яка не була отримана відповідачем та повернулась на адресу позивача з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Таким чином, відповідно до п.3.3. умов кредитування, останнім днем повернення кредиту та заборгованості було 19 лютого 2016 року. 
У встановлені строки відповідачем заборгованість за кредитним договором не була сплачена, у зв`язку з чим позивач розпочав процедуру звернення стягнення на предмет застави. 27 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. було вчинено виконавчий напис №1353 щодо звернення стягнення на предмет застави з метою задоволення вимог позивача за кредитним договором №50008393 від 27 вересня 2016 року, яким зобов`язано звернути стягнення на автомобіль марки VW, модель Touareg, об`єм двигуна 2 967 куб.см., рік випуску 2013, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором на загальну суму 1 074 652,09 грн., що складалась з: суми кредиту до повернення у розмірі еквівалент 37 749,51 доларів США, що станом на дату подання заяви про вчинення виконавчого напису становило 977 372,56 грн.; штрафу за неповернення кредиту відповідно до п. 8.2. кредитного договору в розмірі 97 279,53 грн. 
За результатами здійснення виконавчого провадження предмет застави було розшукано та вилучено у боржника 19 жовтня 2016 року. 18 вересня 2017 року на рахунок позивача було перераховано 737 601,63 грн. Однак цих коштів не було достатньо для погашення вказаної заборгованості. Заборгованість за кредитом після зарахування отриманих коштів внаслідок звернення стягнення на предмет застави становить 337 050,46 грн., заборгованість за несплаченими платежами за додатковим кредитом - 143 893,01 грн. Також, позивач поніс витрати у зв`язку із вжиттям заходів щодо звернення стягнення на предмет застави, внаслідок чого зазнав збитків у розмірі 135 508,95 грн. (з урахуванням ПДВ) - на супроводження виконавчого провадження, звернення стягнення на предмет застави та зберігання транспортного засобу. Також враховуючи, що сума кредиту становила 486397 грн. 66 коп., розмір штрафних санкцій у відповідності до п.3.3. договору становить 97 279 грн. 53 коп. 
Крім того, посилаючись на вимоги кредитного договору та норми ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути 3% річних в розмірі 71 803,52 грн. та інфляційні втрати в розмірі 316 823,27 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем у зв`язку з невиконанням умов договору становить 1102 358 грн. 74 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням, представник ТОВ «Порше Мобіліті» - Цибульський В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.  
Вказує, що строк позовної давності пропущено не було, оскільки 18.09.2017 року, після отримання коштів внаслідок реалізації предмета застави та зарахування їх в порядку черговості відповідно до умов договору, позивач дізнався про порушення свого права та лише після зарахування коштів від продажу предмета застави стала відома сума непогашеної заборгованості відповідача перед позивачем.
Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленій ним у справі за №6-24б9цс1б вказано, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Звертає увагу суду, що лише після реалізації предмета застави позивачу стала відома сума заборгованості відповідача за кредитним договором, оскільки до моменту реалізації позивач не міг довідатися, чи предмет застави повністю погасить заборгованість за договором відповідача чи частково.  Судом першої інстанції в порушення вимог ЦПК України не взято до уваги докази, на які посилався позивач, а саме докази щодо перерахування коштів після реалізації предмета застави.
 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду залишити без змін. Посилається на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно встановив, що змінивши строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором, шляхом надіслання позичальнику вимоги щодо дострокового повернення кредиту та відповідної зміни строку його повернення на 21 лютого 2016 року (як це встановлено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2017 року), позивач пред`явив до суду позов про стягнення заборгованості 05 серпня 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.
 
В судовому засіданні відповідач  ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.  
Представник позивача ТОВ «Порше Мобіліті» в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372  ЦПК України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення відповідачата її представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Ухвалюючи оскаржуване рішення,  суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість. Разом з тим, змінивши строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором, шляхом надіслання позичальнику вимоги щодо дострокового повернення кредиту та відповідної зміни строку його повернення на 21 лютого 2016 року, ТОВ «Порше Мобіліті» пред`явило до суду позов про стягнення заборгованості лише 05 серпня 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. При цьому, після зміни строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором, відповідач жодних платежів на оплату заборгованості за цим договором не здійснювала. 
Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за основним і додатковим договором кредиту, а також у стягненні 3% річних, інфляційних втрат, нарахованих позивачем на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявив відповідач. 
                Також суд вважав, що витрати ТОВ «Порше Мобіліті» на юридичну допомогу ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» та витрати на зберігання автомобіля ТОВ «Автосоюз» не є збитками і не підлягають відшкодуванню на підставі ст.22 ЦК України, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача 135 508,95 грн. у якості компенсації понесених збитків. 
Крім того, суд першої інстанції посилався на те, що оскільки виконавчим написом нотаріуса стягнуто з відповідача  штраф в розмірі 20% від суми кредиту, у зв`язку з порушенням нею п. 3.3. кредитного договору, тому дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення суми штрафу у розмірі 97 279 грн. 53 коп., оскільки вбачається подвійна відповідальність. 
 
Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 26 квітня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 50008393, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у сумі 486 397,66 грн., що еквівалентно 59 710,00 дол. США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки VW, модель Touareg, об`єм двигуна 2 967 куб.см., рік випуску 2013.
З кредитного договору також вбачається, що вартість автомобіля відповідно до договору з дилером становить еквівалент 85 300 доларів США;  ОСОБА_1 здійснено перший внесок за власні кошти в оплату автомобіля в еквіваленті 25 590 доларів США, сума кредиту в еквіваленті - 59 710 доларів США. 
26 квітня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладено додатковий кредит у сумі  204 287 грн., що еквівалентно 25 078, 20 дол. США, з цільовим призначенням: сплата страхових платежів відповідно до договору страхування. 
 Додатковою угодою до кредитного договору від 26 квітня 2013 року сторони домовились продовжити строк кредиту до 84 місяців. 
За умовами укладеного сторонами вищевказаного договору, усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному вище, відповідно до статті 1.3 загальних умов кредитування. 
В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 27 квітня 2013 року між позичальником і кредитором був укладений договір застави транспортного засобу № 50008393, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каліушко І.А., за пунктами якого позивач передала у заставу належний їй автомобіль Volkswagen Touareg, 2013 року випуску.
05 серпня 2014 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору застави транспортного засобу № 50008393, за яким сторони погодили строк повернення кредиту не пізніше 84 місяців з дня його надання. 
Відповідно до пункту 3.2 загальних умов кредитування позикодавець мав право визнати термін повернення кредиту таким, що настав та/або вимагати дострокового розірвання кредитного договору у випадках, серед яких, - порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) з повернення кредиту відповідно до графіка погашення кредиту та/або сплати плати за користування кредитом на строк щонайменше один календарний місяць. У такому випадку позичальник зобов`язаний повернути у повному обсязі суму кредиту, плату за кредит та штрафні санкції протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу (пункт 3.3 Загальних умов кредитування).
Згідно з п. 8.2 загальних умов кредитування, у разі порушення позичальником терміну повернення кредиту та/або додаткового кредиту, визначеного у статті 3.3 за винятком умови порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту та/або додаткового кредиту відповідно до графіка погашення кредиту, передбаченої в статті 3.2.1, позичальник сплачує компанії штраф у розмірі 20% від суми кредиту.
За положеннями пункту 9.4 загальних умов кредитування, пункту 7.3 вищевказаного договору застави, будь-які повідомлення та вимоги, передбачені договором, повинні бути надіслані у письмовій формі рекомендованим поштовим відправленням на адресу сторони, вказану в кредитному договорі (або іншу адресу, про яку сторона повідомить у письмовій формі); відправлене таким чином повідомлення вважатиметься отриманим стороною на 3-й (третій) робочий день з дня відправлення. З такими умовами договору погодилась ОСОБА_1 , про що свідчить її особистий підпис в договорі застави від 27 квітня 2013 року та під вказаними загальними умовами кредитування, які оформлені сторонами додатком до кредитного договору № 50008393 від 26 квітня 2013 року.
 
18 січня 2016 року позивач ТОВ «Порше Мобіліті» надіслав боржнику ОСОБА_1 вимогу № 50008393 про дострокове повернення кредиту у повному обсязі та заборгованості відповідно до умов Договору - 1 013 824 грн. 31 коп., яка складається з: 916 935,60 грн. що становить еквівалент 37 749,51 доларів США - дострокове повернення невиплаченої суми кредиту, 92 998,33 грн. несплачені чергові платежі (прострочені відсотки та прострочена сума основного боргу), 3890,38 грн. штрафних санкцій відповідно до пункту 8.3 договору. У цьому ж листі кредитор попередив боржника, що у випадку неповернення суми кредиту та несплати заборгованості протягом 30 календарних днів з дати одержання вимоги, заставодержатель вдасться до примусового стягнення суми кредиту та заборгованості у т.ч. за рахунок переданого у заставу автомобіля.
Вказана вимога надіслана ОСОБА_1 на адреси, вказані нею в договорі, що підтверджується описом та реєстром поштового відправлення, повідомлення повернулось без вручення адресату, що підтверджується конвертом.
У зв`язку із невиконанням боржником вимог кредитора, викладених у повідомленні від 18 січня 2016 року, ТОВ «Порше Мобіліті» звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Г.В. із заявою про вчинення виконавчого напису. 
27 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2353, згідно якого запропоновано звернути стягнення на автомобіль Volkswagen Touareg 2013 року випуску номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір коричневий, що належить на праві власності ОСОБА_1 , на погашення кредитної заборгованості за період з 26 квітня 2013 року до 18 січня 2016 року на суму 1 074 652,09 грн., з якої: 977 372,56 грн. сума кредиту до повернення, 97279,53 грн. штраф в розмірі 20% від суми кредиту на підставі пункту 8.2 кредитного договору.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року у справі № 755/16048/16 скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Мобіліті», треті особи: Солом`янський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Г.В. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, - відмовлено. 
04 жовтня 2016 року Солом`янським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 52476099 з виконання виконавчого напису № 2353 виданого 27 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. про стягнення предмета застави - вищевказаного автомобіля.
19 жовтня 2016 року Солом`янським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва винесено постанову про опис та арешт вищевказаного автомобіля. 
Після реалізації вказаного транспортного засобу в межах виконавчого провадження, державною виконавчою службою 15 вересня 2017 року на рахунок ТОВ «Порше Мобіліті» було перераховано 737 601 грн. 63 коп., які отримані позивачем 18 вересня 2017 року. 
 
Звертаючись до суду 05 серпня 2019 року з даним позовом, позивач посилається на те, що заборгованість за кредитом після зарахування отриманих коштів внаслідок звернення стягнення на предмет застави становить 337 050,46 грн., заборгованість за несплаченими платежами за додатковим кредитом 143 893,01 грн. Також, позивач поніс витрати у зв`язку із вжиттям заходів щодо звернення стягнення на предмет застави, внаслідок чого зазнав збитків у розмірі 135 508,95 грн. (з урахуванням ПДВ) - на супроводження виконавчого провадження, звернення стягнення на предмет застави та зберігання транспортного засобу. Також враховуючи, що сума кредиту становила 486 397,66 грн., розмір штрафних санкцій у відповідності до п.3.3. договору становить 97 279,53 грн. Крім того, посилаючись на ст. 625 ЦК України,  просить стягнути 3% річних  - 71 803 грн. 52 коп. та інфляційні втрати - 316 823 грн. 27 коп. 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою  статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). 
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з ч. 4 ст. 591 ЦК України, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12,  та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою  статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Встановивши, що позивач ТОВ «Порше Мобіліті» через порушення відповідачем зобов`язань за кредитним договором скористався наданим ч. 2 ст. 1050 ЦК України та п. 3.2 загальних умов кредитування правом пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення кредитних коштів, надіславши 18 січня 2016 року вимогу №  50008393, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог  про стягнення залишку заборгованості за кредитом -  337 050,46 грн., заборгованості за несплаченими платежами за додатковим кредитом 143 893,01 грн. ; 3% річних  - 71 803 грн. 52 коп. та інфляційних втрат - 316 823 грн. 27 коп. у зв`язку зі спливом строку позовної давності. 
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).
Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є такі факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.
За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
 
З матеріалів справи вбачається, що представником відповідача ОСОБА_3 до суду першої інстанції заявлено про застосування строку позовної давності  (а.с. 138-143, 144-146).
Як встановлено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2017 року у справі № 755/16048/16, у зв`язку з простроченням позичальником ОСОБА_1 термінів сплати чергових платежів за кредитом, ТОВ «Порше Мобіліті» змінило строк виконання основного зобов`язання, звернувшись 18 січня 2016 року до позичальника з вимогою достроково повернути несплачену суму кредиту та сплатити проценти за користування ним (а.с. 38). 
Таким чином після спливу тридцяти календарних днів з дня отримання позичальником вказаної вище вимоги (21 лютого 2016 року) позивач повинен був дізнатись про порушення свого права на повне дострокове повернення всієї суми кредиту та інших нарахувань за кредитним договором і саме з вказаного часу має відраховуватись загальний трирічний строк позовної давності. Тобто із вимогами до суду про стягнення заборгованості ТОВ «Порше Мобіліті» мав право звернутися до 21 лютого 2019 року. Звернувшись до суду з позовом 5 серпня 2019 року, позивач пропустив строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом. 
Аналогічна позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 468/1495/18. 
  
Вирішуючи даний спір, врахувавши наведені вище норми матеріального права та обставини справи, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, унаслідок чого утворилась заборгованість. Проте позивач звернувся з позовом до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявив представник відповідача.
Оскільки 18 січня 2016 року позивач пред`явив вимогу відповідачу про дострокове погашення кредиту у тридцятиденний строк з дати отримання цієї вимоги, тобто до 21 лютого 2016 року, як встановлено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2017 року, то відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України позивач змінив строк виконання основного зобов`язання й набув права пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а з позовом до суду звернувся лише 05 серпня 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач дізнався про порушення своїх прав лише 18 вересня 2017 року  після реалізації предмета застави (автомобіля) і саме з цього часу слід обчислювати перебіг строку позовної давності,  колегія суддів відхиляє, оскільки змінений строк виконання зобов`язання для дострокового погашення кредиту встановлений позивачем -  21 лютого 2016 року, а тому саме з цього часу позивач повинен був дізнатись про порушення свого права на повне дострокове повернення всієї суми кредиту та інших нарахувань за кредитним договором і саме з вказаного часу має відраховуватись загальний трирічний строк позовної давності.
Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.
Як вбачається з  виконавчого напису, вчиненого 27 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. , яким звернуто стягнення на автомобіль Volkswagen Touareg 2013 року випуску номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ,  що належить на праві власності ОСОБА_1 , загальна сума заборгованості за кредитним договором, що підлягала погашенню за вказаним виконавчим написом, визначена у розмірі 1 074 652 грн. 09 грн.
Разом з тим, як вбачається  з договору застави транспортного засобу № 50008393 від 27 квітня 2013 року, заставна вартість предмета застави  становить 694 853 грн. 80 коп.
З огляду на зазначене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «Порше Мобіліті» про порушення свого права дізналось лише після реалізації автомобіля та отримання коштів внаслідок реалізації предмета застави, відповідно і звернулось до суду в межах трирічного строку позовної давності, визначеного згідно з вимогами ч. 1 ст. 261 ЦК України.
 
 Також колегія суддів  вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 компенсації понесених збитків у розмірі 135 508 грн. 95 коп. та  штрафу у розмірі 97 279 грн. 53 коп.
Заявляючи позовні вимоги про стягнення збитків, позивач посилається на те, що збитками є витрати позивача на надання юридичних  послуг та витрати, понесені  на зберігання транспортного засобу.
Пунктами першим та другим статті 22 ЦК України визначено, що збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення особою свого порушеного права.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дані витрати не є такими, що відповідають ознакам збитків, визначеним в ч. 2 ст. 22 ЦК України, і не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Також є правильними є висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу за порушення відповідачем терміну повернення кредиту, передбаченого п.8.2 кредитного договору у розмірі 20% від суми кредиту, що становить 97 279 грн. 53 коп.,  оскільки  за виконавчим написом нотаріуса  сума штрафу відповідно до п. 8.2  в розмірі 20%  у зазначеному розмірі  стягнута та, виходячи із наданого позивачем розрахунку, фактично погашена за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета застави. 
Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.  Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», яка подана представником Цибульським Володимиром Володимировичем, - залишити без задоволення. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 14 грудня 2020 року.

Суддя - доповідач:                                                              Ящук Т.І.
 
Судді:                                                                                   Немировська О.В.
 
Чобіток А.О.