ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6137/20 Справа № 201/1660/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2020 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України, про стягнення не нарахованої та невиплаченої заробітної плати за 2012 рік
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2020 року,  -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 році ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України (далі - ДНУ ім. О.Гончара) про стягнення не нарахованої та невиплаченої заробітної плати за 2012 рік за безстроковим трудовим договором. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 26.12.1989 р. й до цього часу діє укладений 25.12.1989р. безстроковий трудовий договір між нею і ДНУ ім. О.Гончара про її переведення як обрану за конкурсом на посаду викладача англійської мови невипускаючої кафедри на підставі наказу ДНУ № 2 від 03.01.1990р. Укладення трудового договору на невизначений строк не потребує жодних застережень в заяві, наказі, трудовій книжці. Заяви про звільнення вона не подавала, угода про припинення трудових відносин не укладалась. Наказу про припинення або розірвання укладеного у 1989 році безстрокового трудового договору відповідач не видавав, як і іншого наказу про зарахування на роботу, а також наказу про прийняття на роботу за строковим договором або контрактом (ст. 24 КзпП). Після зарахування позивачки на посаду викладача за безстроковим трудовим договором ДНУ прийняв на себе обов`язки протягом його дії створювати умови праці і виплачувати зарплату (ст. 21 КЗпП УРСР/України), але з 2012 року ДНУ безпідставно не виплачує їй зарплату за укладеним у 1989 році безстроковим трудовим договором. Вважала, що на підставі ст. ст. 95-97 КЗпП України, ст. 57 Закону України «Про освіту», Закону України «Про вищу освіту», ст. ст. 2, 4, 6, 11, 12, 13, 21, 22, 24, 25, 32 Закону України «Про оплату праці», Постанови Кабінету міністрів України за № 1298 від 30.08.2002р. «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», Наказу № 557 від 26.09.2005р. (з наступними змінами) міністерства освіти і науки України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.10.2005р. за № 1130/11410 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» в редакціях, що діяли у 2010 році, відповідач зобов`язаний виплатити їй зарплату за 12 місяців 2012 року в сумі, не меншій двох державних гарантій, якими є оклад за тарифним розрядом 16 (2,5 мінімальної зарплати) і надбавка за вислугу років 30%, виходячи з того, що статтею 13 Закону України «Про державний бюджет України на 2012 рік» встановлені розміри мінімальної зарплати на 2012 рік, а довідкою бухгалтерії ДНУ за від 03.09.2008р. підтверджується надбавка за вислугу років в розмірі 30 %. Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 21, 22, 23, 36, 119, 235 КЗпП України, просила стягнути з ДНУ ім. О.Гончара борг по заробітній платі за 2012 рік за укладеним в 1989 році безстроковим договором в загальній сумі 39 191,75 грн., а також встановити наявність в наказі № 2 від 03.01.1990р. тексту, який викласти у вигляді цитат в судовому рішенні російською і українською мовами (а.с. 1-3).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України, про стягнення не нарахованої та невиплаченої заробітної плати за 2012 рік відмовлено (а.с. 29-32).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом 1 інстанції обставин справи, не дослідження доказів, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог (а.с. ). 

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, та з наявних у справі матеріалів (рішень судів) та за даними Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у серпні 2006 року ОСОБА_1 зверталася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпропетровського національного університету (27.02.2017р. перейменовано в Дніпровський національний університет імені Олеся Гончара) із позовом про поновлення на роботі, у якому просила поновити її на посаді викладача кафедри іноземних мов Дніпропетровського національного університету, стягнути заборгованість за весь час вимушеного прогулу, визнати недійсним контракт, визнати недійсною оферту у вигляді контракту.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р. по справі № 2-2128/06 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 18-20).
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.07.2007р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р. скасовано у частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді викладача кафедри іноземних мов Дніпропетровського національного університету. Стягнуто з Дніпропетровського національного університету на користь ОСОБА_1 заборгованість середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу у розмірі 8 331 грн. 43 коп.
Ухвалою Верховного Суду України від 06.08.2008р. касаційну скаргу Дніпропетровського національного університету задоволено. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.05.2007р. у частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу скасовано, й залишено в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р. (а.с. 21-22).
Встановлено, що позивачка оскаржила до Верховного Суду ухвалу Верховного Суду України від 06.08.2008р. (якою залишено в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р.).
Ухвалою Верховного Суду від 07.02.2019р. по справі № 2-2128/2006 (202/1090/16-ц) (провадження № 61-1946ск20) ОСОБА_1 відмовлено у відкритті касаційного провадження у частині оскарження рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р. і рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.05.2007р., на підставі п. 1 ч. 2 ст. 394 ЦПК України, оскільки рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.05.2007р. вже було предметом перегляду судом касаційної інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська у рішенні від 19.12.2006р. по справі № 2-2128/06 встановлено, що ОСОБА_1 була призначена на посаду викладача англійської мови кафедри іноземних мов для інженерно-технічних спеціальностей з 26.12.1989р. згідно її заяви від 25.12.1989р. наказом по університету № 2 від 03.01.1990р. як обрана за конкурсом. До 1991 року заміщення посад науково-педагогічних працівників (викладачів) здійснювалось на підставі «Положення про порядок заміщення посад та атестації професорсько-викладацького складу у вищих учбових закладах», затвердженого наказом Міністерства вищої і середньої спеціальної освіти СРСР № 500 від 10.07.1987р. Згідно п. 1 цього Положення посади зав. кафедрами, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів і асистентів вузів заміщувалися по конкурсу строком на п`ять років Після закінчення п`ятирічного строку названі посади повинні були заміщуватися у порядку конкурсу. Потім підставою для переукладення строкових трудових договорів з працюючими науково-педагогічними працівниками було «Положення про порядок наймання та звільнення педагогічних та науково-педагогічних працівників закладів освіти, що є у державній власності», затверджене наказом Міністерства освіти України № 293 від 05.08.1993р. Згідно п. 5.10 цього Положення посади за конкурсом заміщувалися на визначений строк, встановлений за погодженням сторін згідно з трудовим договором, контрактом від одного до п`яти років, а у закладах освіти, що мають статус національного - від одного до семи років. Згідно п. 4.7 цього Положення при прийнятті на роботу, якщо конкурс не оголошувався, на умовах трудового договору або контракту, в тому числі і у разі закінчення їх строку кандидатури на посаду педагогічних працівників розглядались на відповідній, кафедрі (відділенні), яка давала пропозиції керівникові навчального закладу щодо укладання або не укладання з ним контракту (договору) на новий строк. Згідно п. 4.8 цього ж Положення педагогічний працівник, який працював у даному навчальному закладі і претендував на подальші трудові відносини, подавав на кафедру звіт про свою педагогічну, наукову і методичну роботу, яку він виконував у період дії трудового договору (контракту) заяву на ім`я ректора. Рішення кафедри проймалось простою більшістю голосів штатних викладачів та наукових співробітників. Наказ Міністерства освіти України № 293 від 05.08.1993р. втратив чинність з 01.08.2003р. з дня опублікування наказу Міністерства освіти України № 744.
Згідно заяви ОСОБА_1 від 06.12.1994р. і на підставі рішення кафедри від 05.12.1994р. було видано наказ по Дніпропетровському національному університету № 31к від 26.01.1995р., за яким ОСОБА_1 було переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов для ІТС з 06.12.1994р. по 06.12.1999р.
Згідно заяви ОСОБА_1 від 01.12.1999р. і на підставі рішення кафедри від 11.11.1999р. видано наказ по Дніпропетровському національному університету № 683к від 20.12.1999р., за п. 9 якого ОСОБА_1 було переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов для ІТС з 06.12.1999р. по 30.06.2004р.
Таким чином, посилання позивачки на те, що відповідач на її заяву від 01.12.1999р. не надав відповіді в нормальні строки (тобто до 06.12.1999р.) і тому трудовий договір з 07.12.1999р. став безстроковим - суд вважав безпідставними. З позивачкою було укладено строковий трудовий договір.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового-договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін (а.с. 18-20).
Листом № 553-85-94 від 02.04.2004р. відповідач попередив ОСОБА_1 про закінчення строку дії її трудового договору, її попереджено про закінчення строку дії трудового договору під підпис 14.04.2004р. 15.06.2004р. ОСОБА_1 подала ректору заяву з проханням її перевести і наказом № 491 к від 07.07.2004р. її переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов з 01.07.2004р. по 30.06.2006р. на умовах контракту.
Листом ДНУ від 25.04.2006р. ОСОБА_1 повідомленої про закінчення 30.06.2006р. строку дії контракту і, що університет не має наміру переукладати з нею контракт на подальший період, а має намір звільнити її з цієї дати за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Лист ОСОБА_1 отримала 28.04.2006р. У її наступних заявах про продовження терміну роботи у ДНУ відмовлено.
Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Наказу № 415к від 19.06.2006р. ОСОБА_1 надано відпустку за 2005-2006 року з 27.06.2006р. по 22.08.2006р. з послідуючим звільненням з 22.08.2006р. у зв`язку із закінченням строку дії контракту за п. 2 ст. 36 КЗпП України.
Наказом ДНУ ім. О.Гончара від 02.09.2008р. № 692-к з урахуванням ухвали Верховного Суду України від 06.08.2008р., позивачку звільнено з посади викладача кафедри іноземних мов 03.09.2008р. у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 23).
Поставою Верховного Суду від 10.05.2018р. по справі № 202/4126/17 (провадження № 61-13064св18), відмовлено у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 із залишено без змін постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.12.2017р.
Зі змісту указаної постанови Верховного Суду вбачається, що після отримання Університетом ухвали Верховного Суду України від 06.08.2008р. (про залишення в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р.) ДНУ видано наказ від 02.09.2008р., яким ОСОБА_1 звільнено з роботи 03.09.2008р. за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії контракту. ОСОБА_1 в Університеті не працює з 04 вересня 2008 року.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2009р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.08.2009р., у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання наказу від 02.09.2008р. недійсним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено. Вказаними рішеннями встановлено факт припинення трудових правовідносин між сторонами.
Верховний Суд у постанові від 10.05.2018р., відмовляючи ОСОБА_1 у задоволені касаційної скарги, виходив з того, що відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції, виходив з того, що позивачка у 2012 році не працювала у ДНУ взагалі, її було звільнено у вересня 2008 року (наказом від 02.09.2008р. за № 692-к), тобто вона не виконувала жодних трудових обов`язків у відповідача у 2012 році, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати за 2012 рік.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про встановлення у тексті наказу певних обставин у вигляді цитат, суд 1 інстанції зазначив, що обраний позивачкою спосіб захисту права не передбачений законом.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції погоджується й колегія суддів.

Згідно ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.
Пунктом 2 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставою для припинення трудового договору є закінчення строку його дії, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Посада позивачки віднесена до категорії працівників, які працюють за контрактом, ОСОБА_1 звільнена з 03.09.2008р. на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, за закінченням дії контракту, при звільнення з позивачем було проведено повний розрахунок.
Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Зі змісту Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, після того, як позивачка 26.12.1989р. наказом по університету № 2 від 03.01.1990р. призначена на посаду викладача англійської мови кафедри іноземних мов (як обрана за конкурсом), в подальшому наказом від 26.01.1995р. ОСОБА_1 була переведена на посаду викладача кафедри іноземних мов для ІТС з 06.12.1994р. по 06.12.1999р. Потім наказом від 20.12.1999р. ОСОБА_1 переведена на посаду викладача кафедри іноземних мов для ІТС з 06.12.1999р. по 30.06.2004р.
На підставі заяви ОСОБА_1 від 15.06.2004р. наказом № 491 к від 07.07.2004р. її переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов з 01.07.2004р. по 30.06.2006р. на умовах контракту, а після того - наказом від 19.06.2006р. її звільнено з 22.08.2006р. у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.
Враховуючи вище викладене та зважаючи на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2006 року (справа № 2-2128/06), ухвалу Верховного Суду України від 06.08.2008 р., наказ про звільнення ОСОБА_1  від 02.09.2008 р. № 692-к (а.с. 18-20,21-22,23), суд 1 інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 , оскільки рішеннями судів та матеріалами справи достеменно підтверджено, що позивач у 2012 року не працювала  у ДНУ.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону. 

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення.

Рішення  Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2020 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: