Справа № 0308/1267/2012 	Головуючий у 1 інстанції: Лівандовська-Кочура Т. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1122/20  Категорія: 39 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
29 грудня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В.В.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2012 року, 
В С Т А Н О В И В:
Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 19.10.2006 року між ПАТ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № VO18RX04810093, за умовами якого останній отримав строковий кредит у розмірі 3955,59 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19.04.2008 року.
За вищевказаним договором відповідач зобов`язувався щомісячно повертати заборгованість за кредитом, яка складалася із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з Умовами.
Позивач вказував, що банк виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, проте позичальник зобов`язання за договором належним чином не виконував, допускаючи систематичне порушення термінів повернення кредиту. 
У зв`язку з несвоєчасним погашенням заборгованості за кредитом станом на 10.01.2012 року за відповідачем рахується заборгованість у сумі 43405,30 грн, з яких: 3582,78 грн - заборгованість за тілом кредиту, 15413,06 грн – заборгованості за процентами за користування кредитом; 771,30 заборгованості за комісією за користування кредитом; 21095,05 грн - пені, 500,00 грн - фіксований штраф та 2043,11 грн - штраф (процентна складова).
У зв`язку з викладеним позивач просив стягнути з відповідача у користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитом № VO18RX04810093 від 19.10.2006 року у сумі 43405,30 грн та 434,05 грн судового збору.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2012 року позов задоволено повністю.
В червні 2020 року ОСОБА_1 подав заяву про перегляд заочного рішення суду від 20 березня 2012 року з покликанням на неналежне повідомлення його про розгляд даної справи та невчасне отримання копії заочного рішення.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 вересня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та в задоволенні даної заяви відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду від 20 березня 2012 року, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В апеляційній скарзі покликається на те, що вимоги банку є незаконними та необґрунтованими, вказує на застосування строків позовної давності, вважає безпідставною нараховану пеню та необґрунтованими штрафи.
У відзиві на апеляційну скаргу банк вважає її безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення, просить залишити його без змін.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з огляду на таке.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду у повній мірі не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд виходив з тих правових позицій, які існували на час ухвалення рішення, а також із того, що ОСОБА_1 не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що підтверджується розміром заборгованості, відображеному у наявному у матеріалах справи розрахунку заборгованості.
Оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про отримання відповідачем копії оскаржуваного заочного рішення у визначений законом строк, суд поновив строк ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, однак у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення у даній справі відмовив, а тому рішення суду від 20 березня 2012 року переглядається судом апеляційної інстанції в цілому.
Проте погодитись з висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та правовим висновкам Верховного Суду.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами першою – п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).
Зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що 19.10.2006 року між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір VO18RX04810093, за умовами якого останній отримав строковий кредит у розмірі 3955,59 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19.04.2008 року.
Договір укладено у формі анкети позичальника.
Зі змісту даної анкети позичальника вбачається, що в ній указані умови надання банківських послуг, а саме: розмір кредиту (3955,60 грн), строк договору (з 19.10.2006 по 19.04.2008), визначено розмір відсотків (2,0% на місяць), щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту (77,13 грн), одноразова винагорода (359,60 грн), зазначено тип карткового рахунку («Стандарт»), а також визначено розмір щомісячного платежу (341,62 грн).
Із даними умовами кредитного договору позичальник погодився, про що свідчить його підпис на даній анкеті.
За вищевказаним договором відповідач зобов`язувався щомісячно повертати кредитну заборгованість в розмірі 341,62 грн, яка складалася із заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами. У заяві про надання кредиту зазначено, що строк дії кредитного договору спливає 19.04.2008 року.
У зв`язку із порушенням позичальником зобов`язань за кредитним договором відповідно до розрахунку банку станом на 10.01.2012 року утворилася заборгованість, яку банк просив стягнути, у розмірі 43405,30 гривень, з яких: 3582,78 грн - заборгованість за тілом кредиту, 15413,06 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом; 771,30 заборгованості за комісією за користування кредитом; 21095,05 грн - пені, 500,00 грн - фіксований штраф та 2043,11 грн - штраф (процентна складова).
Як передбачено нормами статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. 
Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
       ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за договором, просив стягнути тіло кредиту, проценти за його користування, пеню, комісію та штраф.
Згідно з умовами угоди від 19.10.2006 року, що зафіксовано в анкеті позичальника, погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «20» числа по «25» число кожного місяця, позичальник надає банку грошові кошти у сумі 341,62 грн щомісяця для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за тілом кредиту, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з умовами.
Сторони обумовили в анкеті, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 11,03% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.
Оскільки позичальник не виконував зобов`язання за укладеним з банком договором від 19.10.2006 року і має непогашену заборгованість за кредитом, то суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд дійшов частково правильного висновку про стягнення з відповідача кредитної заборгованості. 
Разом із цим, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з позичальника всієї суми заборгованості в розмірі, заявленому банком, однак не звернув увагу на те, що умови спірного договору діють лише в межах строку, на який його укладено.
Із розрахунку заборгованості слідує, що станом на 19.04.2008 року розмір заборгованості позичальника становив 3582,78 грн, отже саме такий розмір заборгованості за тілом кредиту слід стягнути з ОСОБА_1 .
Одночасно позивач, обґрунтовуючи право вимоги на стягнення інших складових кредитного договору, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг, однак матеріали справи не містять підписаних позичальником Умов та правил надання банківських послуг.
При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, що саме додані до позовної заяви Умови надання споживчого кредиту ПАТ КБ «ПриватБанк» розумів ОСОБА_1 , ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету позичальника.
Долучені до справи позивачем Умови надання кредиту, з огляду на те, що їх не підписував споживач, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Отже, сама по собі підписана анкета без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення пені та штрафів за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
       Отже, колегія суддів доходить висновку, що вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з боржника пені та штрафів задоволенню не підлягають.
       Щодо умов договору про стягнення комісії за надання фінансового інструменту в сумі 77,13 грн щомісячно, то суд вважає такі умови нікчемними, зважаючи на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові КЦС ВС від 19 серпня 2020 року у справі № 641/11984/15-ц, оскільки банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг, забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які не є послугою.
       Таким чином, у задоволенні вимог банку щодо стягнення пені, комісії і штрафів слід відмовити.
Апеляційний суд звертає увагу також на правовий висновок, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 444/9519/12, в якому детально роз`яснено, що згідно з частиною першою статті 1048 та частиною першою статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
З огляду на зазначений правовий висновок, апеляційний суд вважає правильним стягнення, крім тіла кредиту, передбачених кредитним договором відсотків в розмірі 2% на місяць тільки в межах дії кредитного договору, саме з 19.10.2006 року по 21.04.2008 року в сумі 2648,72 грн станом на 21.04.2008 року, як зазначено у розрахунку, наданому до справи банком (а.с.3).
Доводи апелянта про те, що він був позбавлений можливості брати участь у розгляді даної справи та заявити про застосування строків позовної давності, оскільки не був належним чином повідомлений, а судом цьому не надано належної оцінки в порядку ст. 89 ЦПК України, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Зокрема, в матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, адресоване ОСОБА_1 , яке вважається врученим апелянту, про що й зазначено судом в ухвалі суду від 03 вересня 2020 року. 
У зв`язку з викладеним суд доходить висновку про те, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а з відповідача підлягає стягненню за договором №VO18RX04810093 від 19.10.2006 року заборгованість за тілом кредиту у розмірі 3582 гривні 78 коп. та заборгованість за відсотками за користування кредитом – 2648 гривні 72 коп., а всього 6231 гривень 51 коп.
Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на результат розгляду апеляційної скарги, оскільки позовні вимоги задоволено частково, враховуючи пропорційність розподілу судових витрат, та в порядку ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати за звернення з позовом до суду в сумі 62,33 грн та з АТ «КБ ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги в розмірі 557,60 грн. Отже, застосовуючи ч. 10 ст.141 ЦПК, суд зобов"язує сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні, а тому з банку в користь відповідача слід стягнути 495,27 грн понесених витрат за сплату судового збору.
       За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 382,384 ЦПК України, суд
               П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2012 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором №VO18RX04810093 від 19.10.2006 року  3582 (три тисячі п`ятсот вісімдесят дві) грн 78 коп. заборгованості тіла кредиту та 2648 (дві тисячі шістсот сорок вісім) грн 72 коп. зі сплати відсотків за користування кредитом, а всього 6231( шість тисяч двісті тридцять одну) грн 50 копійок.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 495 (чотириста дев"яносто п"ять) грн 27 копійок судового збору. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України. 
       Повний текст постанови складено 29 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді