ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

08 жовтня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/3131/19	

головуючий суддя І інстанції – Лазаренко М.С.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,
                               суддів:  Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,     
                    розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу   Головного управління Держпраці у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09.06.2020 в адміністративній справі №280/3131/19 за позовом  фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  до  Головного управління Держпраці у Запорізькій області,   третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування постанови,-  

ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Запорізькій області,   третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими особами №  ДФС - ФС від 16.05.2019 року.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09.06.2020 в адміністративній справі №280/3131/19 адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  було задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Запорізькій області № 7 ДФС - ФС від 16 травня 2019 року про накладення на фізичну особу – підприємця ОСОБА_1  штрафу у розмірі 375  570,00   грн. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держпраці у Запорізькій області, звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати вищезазначене рішення як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
В обґрунтування  апеляційної скарги позивач зазначив, що з огляду на допущені позивачем порушення приписів трудового законодавства, оскаржувана постанова була прийнята обґрунтовано та у відповідності з приписами чинного законодавство.
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, Головним управлінням ДФС у Запорізькій області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача, за результатом якої було складено акт від 26.04.2019 року  № 279/08-01-13-05/ НОМЕР_1 .
За результатом проведеної перевірки податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем приписів трудового законодавства, а саме  перебування останнього у трудових відносинах з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , праця яких використовувалася без належного оформлення трудових відносин. Підставою для таких висновків стали перераховані в акті перевірки ТТН, в яких водіями (поряд з відомостями про транспортні засоби, на яких здійснювалося перевезення товару) вказані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Наведений акт був направлений Головним управлінням ДФС у Запорізькій області відповідачу.
На підставі вказаних висновків, уповноваженою посадовою особою відповідача було прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 7 ДФС – ФС від 16 травня 2019 року, котрою притягнуто позивача до відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 375  570,00 грн.
Не погодившись з правомірністю прийняття наведеної постанови, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.
Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що  спірна постанова була прийнята відповідачем з порушенням приписів чинного законодавства, що свідчить про її необґрунтованість та необхідність скасування.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі -          КЗпП України).
Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
У відповідності до статті 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.
Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).
Отже, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.
Приписами абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України визначено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою – сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» визначається Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 17.07.2013 ( далі - Порядок № 509).
Відповідно до п. 2 Порядку № 509,  штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).
Штрафи можуть бути накладені на підставі:
- рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;
- акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади;
- акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Згідно з п. 3 Порядку № 509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).
Відповідно до п. 6 Порядку № 509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
Приписами п. 7 Порядку № 509 встановлено, що справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.
Отже, виходячи зі змісту приписів Порядку № 509, обов`язковою умовою для розгляду справи про накладення штрафу на підставі ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України за відсутності суб`єктів господарювання є дані про своєчасне сповіщення останнього та відсутності обґрунтованого клопотання про відкладення її розгляду.
Як свідчать встановлені обставини  справи, рішенням відповідача від 03.05.2019 року № 7ДФС розгляд справи про накладення штрафу було призначено  на 16.05.2019 року  року о 14:30.
Наведене рішення було направлено 08.05.2019 року позивачу на адресу: АДРЕСА_1 (трек-номер 6909505241363).
Згідно наданої позивачем поштової роздруківки, здійсненої на підставі наведеного номеру поштового трекінгу, вказане повідомлення про розгляд справи було отримано останнім 25.05.2019 (а.с. 31).
В свою чергу, будь-яких відомостей про отримання наведеного повідомлення позивачем до або включно 16.05.2019 року, відповідачем до суду подано не було.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що положення п. 6 Порядку № 509 покладають обов`язок по  інформуванню суб`єктів господарювання про розгляд справи про накладення штрафу на уповноважену посадову особу. Зміст цього обов`язку не вичерпується надсиланням тексту відповідного повідомлення, оскільки саме лише надсилання, без отримання, не свідчить про поінформованість особи про час та місце розгляду справи, а отже робить це право недієвим.
Для інформування особи про час та місце розгляду справи можуть використовуватися різні способи: рекомендований лист, телеграма, телефакс, телефонограма, особисте вручення повідомлення представникам. Множинність способів повідомлення дозволяє уповноваженій посадовій особі обрати один або декілька способів, які забезпечують поінформованість особи.
Обов`язок уповноваженої посадової особи письмово повідомляти суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду справи про накладення штрафу вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за п`ять днів до дати розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 12.06.2019 року по справі №813/3415/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
В даному випадку, станом на час розгляду справи про накладення штрафу, у відповідача були відсутні докази щодо обізнаності позивача стосовно дати, часу та місця її розгляду, що в свою чергу мало наслідком позбавлення останнього права на участь в розгляді справи та надання пояснень по суті справи і, як наслідок здійснення належного розгляду справи.
При цьому, відомості відносно ухилення позивача від одержання повідомлення або вчинення останнім інших недобросовісних дій, які свідчать про намагання уникнути участі в засіданні, в матеріалах справи відсутні та відповідачем наведені не були.
Інших доказів своєчасного сповіщення позивача про дату та час розгляду справи про накладення штрафу, в розумінні приписів ст.ст. 73-78 КАС України, відповідачем до суду надано не було.
Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при прийнятті оскаржуваної постанови про накладення штрафу відповідач не діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, які передбачені чинним законодавством, що свідчить про наявність правових підстав для визнання її протиправною та скасування.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09.06.2020 в адміністративній справі №280/3131/19– залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

   
Головуючий - суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко