Ухвала
Іменем України    
    
22 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 371/1457/18
провадження № 61-18011ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року у складі судді: Кухтіна Г. О., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Миронівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, стягувач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з скаргою на бездіяльність Миронівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, стягувач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ «Приватбанк»).
 
Скарга мотивована тим, що в провадженні Миронівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління у Київській області на примусовому виконанні знаходилось виконавче провадження № 31001229 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3907 від 01 грудня 2011 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 671 263,94 грн. 26 квітня 2013 року державним виконавцем у відповідності до вимог пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції) винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. В рамках даного виконавчого провадження постановою державного виконавця відділу державної виконавчої Миронівського районного управління юстиції Олексієнка С. П. від 02 лютого 2012 року при відкритті провадження було накладено арешт на все нерухоме майно боржника. Однак, не зважаючи на завершення виконавчого провадження, державним виконавцем в порушення вимог закону не було знято арешт, у зв`язку з чим ОСОБА_1 вимушений звернутися до суду з даною скаргою.
 
ОСОБА_1 просив скасувати арешт, накладений на все нерухоме майно постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Миронівського районного управління юстиції Олексієнка С. П. від 02 лютого 2012 року у виконавчому провадженні № 31001229 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3907 від 01 грудня 2011 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 671 263,94 грн та зобов`язати Миронівський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області внести до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про скасування арешту.
 
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року, в задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Миронівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що згідно з пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент винесення державним виконавцем постанови) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, зокрема, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. При цьому, в разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим. Державним виконавцем не було допущено будь-якої бездіяльності та порушень Закону України «Про виконавче провадження», оскільки державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. 
 
30 листопада 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року, та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року, у якій ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і задовольнити скаргу.
 
ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судами норм процесуального права, а також зазначає про відсутність Висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах. Касаційна скарга мотивована тим, що у будь-якому разі у стягувача минув строк на пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання. При винесенні постанови від 26 квітня 2013 року державний виконавець був зобов`язаний у відповідності до статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 18 січня 2013 року) скасувати всі вжиті заходи примусового виконання рішення, чого зроблено не було, що грубо порушує гарантоване статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод право мирно володіти своїм майном.
 
У частині другій статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Миронівського районного управління юстиції Олексієнка С. П. від 02 лютого 2012 року про відкриття виконавчого провадження № 31001229 було накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 .
 
Згідно листа начальника відділу Миронівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Кармазина Р. М. від 20 квітня 2018 року № 5342 в провадженні відділу на примусовому виконанні знаходилося виконавче провадження № 31001229 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3907 від 01 грудня 2011 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 671 263,94 грн.
 
26 квітня 2013 року держаним виконавцем у відповідності до вимог пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. Виконавче провадження після завершення передано до архіву та знищено.
 
Листом від 07 вересня 2018 року за вих. № 11583 начальник відділу Миронівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Кармазин Р. М. повідомив представника заявника ОСОБА_2 про відсутність підстав для скасування арешту, який накладений на підставі вказаної постанови з посиланням на приписи статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця»
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г зроблено висновок, що «у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження не є закінченим. При цьому, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року в справі № 127/2-1421/09 (провадження № 61-22895св19) вказано, що «частинами першою та другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаний з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що відмовляючи у скарзі ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з висновками, якого погодився суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені вище норми права, дійшов до обґрунтованих висновків про те, що державний виконавець відмовляючи у знятті арешту з майна боржника діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження не є закінченим, а рішення суду є невиконаним, що заявником не оспорюється. Крім того, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав перешкоджання провадженню виконавчих дій або не здійснення авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, оскільки відповідно до положень статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим». При цьому державним виконавцем винесено постанову не про закінчення виконавчого провадження (стаття 49 наведеного вище Закону), а про повернення виконавчого листа стягувачу (стаття 47 вказаного Закону), а не суду»
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) зазначено, що «згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».
 
Встановивши, що підстави для зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Миронівського районного управління юстиції Олексієнка С. П. від 02 лютого 2012 року відсутні, суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні скарги. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Миронівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, стягувач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк».
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                             Н. О. Антоненко
 
                                                                                                        М. М. Русинчук