ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/23949/19                                                           Суддя (судді) першої інстанції: Аверкова В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  09 листопада 2020 року                                                                              м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Парінова А.Б., Оксененка О.М, при  секретарі - Черніченко К.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулося до суду з позовом, у якому просило:
- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 10 вересня 2019 року № 189155000 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на тимчасове   проживання в Україні;
- зобов`язати   Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30 липня 2019 року, про оформлення та видачу посвідки на тимчасове проживання в Україні.
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що висновок відповідача про подання позивачем завідомо неправдивих відомостей не відповідає дійсним обставинам справи. Факт проживання за зазначеною ним адресою підтверджується нотаріально посвідченою заявою особи, яка є власницею квартири. Крім того, позивач наголошував на відсутності обов`язку цілодобово перебувати за адресою, яку він вказав у заяві-анкеті.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 квітня 2020 року позов задоволено.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апелянт зазначає, що під час перевірки місяця проживання, вказаного у заяві-анкеті, позивача не виявлено та встановлено, що останній за зазначеною адресою не проживав та не проживає, що підтверджується показаннями охоронця житлового комплексу.  
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації.
30 липня 2019 року позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області із заявою-анкетою  іноземця чи особи без громадянства для отримання посвідки на тимчасове проживання, в якій зазначив адресу проживати - АДРЕСА_1 .
10 вересня 2019 року відповідачем прийнято рішення №189155000, яким позивачу відмовлено в оформленні посвідки на тимчасове проживання на підставі підпункту 9 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322. 
Підставою для прийняття такого рішення було встановлення факту відсутності позивача за вказаним в анкеті місцем проживання, що відображено у доповідній записці начальника управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії, складеною за результатами перевірки.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, як на момент отримання позивачем посвідки на тимчасове проживання в Україні так і на час прийняття рішення про її скасування визначався  Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI), який також встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Пунктом 18 частини 1  статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Відповідно до частини 4  статті 4 Закону № 3773-VI  іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону прибули в Україну для працевлаштування та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період роботи в Україні.
Згідно із частино 4  статті 5 Закону № 3773-VI підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому  частиною четвертою  статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства (крім іноземців та осіб без громадянства, які згідно із законодавством України мають право на працевлаштування без отримання такого дозволу) та зобов`язання роботодавця повідомити центральні органи виконавчої влади, що забезпечують реалізацію державної політики у сферах міграції, зайнятості населення та трудової міграції про дострокове розірвання чи припинення трудового договору (контракту) з таким іноземцем або особою без громадянства.
Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25.04.2018 року (далі - Порядок №322).
Пунктом 21 Порядку № 322 визначено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.
У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформують іноземця або особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства відмова надається у письмовій формі.
Відповідно до пункту 61 Порядку №322 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: 1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на постійне проживання (крім випадків обміну посвідки), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення; 2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду; 3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію; 4) встановлено належність особи до громадянства України; 5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання; 6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки; 7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований чи не відповідає встановленому зразку, чи належить іншій особі, чи строк його дії закінчився; 9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну; 11) в інших випадках, передбачених законом.
Частиною 1 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Колегією суддів встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення відповідач визначає підпункт 9 пункту 61 Порядку № 322 - встановлення факту подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів. Так, на переконання відповідача, позивач у заяві-анкеті зазначив неправдиві дані щодо місця проживання, оскільки посадовими особами відповідача встановлено факт відсутності позивача за вказаним в анкеті місцем проживання, що відображено у доповідній записці начальника управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії, складеною за результатами перевірки.
Висновки відповідача щодо відсутності позивача за вказаною адресою ґрунтуються на поясненнях, отриманих під час опитування охоронця, який відмовився повідомити своє прізвище. 
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовується відповідачем в апеляційній скарзі, в доповідній записці відсутні посилання на документ на підтвердження особи охоронця, а також на документи, які б підтвердили, що така особа працює охоронцем   в житловому комплексі, за зазначеною позивачем адресою. Матеріали справи таких доказів також не містять.
Вказане унеможливлює ідентифікацію зазначеної особи, що позбавляє можливості суд взяти до уваги пояснення, які зазначені у доповідній записці.   
Крім того, у доповідній записці вказано, що дана адреса не вперше зазначається, як адреса реєстрації іноземців, що свідчить про те, що це адреса масової реєстрації іноземців. Однак жодних доказів на підтвердження зазначеного відповідачем також не надано.
Вищевказане не дозволяє суду прийняти доповідну записку, як належний доказ підтвердження перевірки місця проживання іноземця. В свою чергу, висновки зроблені за результатом перевірки є припущеннями щодо подання неправдивих відомостей позивачем, не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами.
На спростування висновків відповідача, позивачем разом з позовною заявою надано нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_2 , яка є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 28.04.2016 року. У зазначеній заяві ОСОБА_2 підтверджує, що ОСОБА_1 проживав у належній їй на праві приватної власності квартирі у період з 12.05.2019 року по 26.09.2019 року.
В свою чергу, відповідно до частини 2  статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог частини 2  статті 77 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження законності та обґрунтованості прийнятого рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 10 вересня 2019 року про відмову у видачі посвідки на тимчасове проживання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального закону.
За правилами  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями  315,  316,  321,  322,  325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 квітня 2020 року - без змін.                                                                    
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та в силу частини 5 статті 328 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий                    суддя                                        І.О.Лічевецький

суддя                                        А.Б.Парінов

суддя                                        О.М.Оксененко