Постанова                                                                                                                                                                                        
Іменем України                                                                     
09 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 331/4725/18
провадження № 61-16556св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,	Олійник А. С. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,	
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя                     від 03 квітня 2019 року у складі судді Скользнєвої Н. Г. та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Кримської О. М., Дашковської А. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.
Позов обґрунтований тим, що 07 грудня 2011 року вона передала ОСОБА_2 10 000,00 дол. США за виконання роботи з оформлення земельної ділянки у її власність за цільовим призначенням для ведення бізнесу у Шевченківському районі м. Запоріжжя.
Факт передачі та отримання грошових коштів оформлено розпискою. Відповідач грошові кошти отримав, проте жодних дій щодо виконання обумовлених робіт не виконав. На її неодноразові звернення щодо повернення грошових коштів у розмірі 10 000,00 дол. США відповідач не реагує, від зустрічей ухиляється.
26 травня 2018 року на адресу відповідача вона направила письмову вимогу про повернення до 30 червня 2018 року переданих йому грошових коштів у розмірі 10 000,00 дол. США, проте відповідач вимогу не виконав.
Позивач просила суд стягнути з відповідача безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 262 968, 00 грн, що еквівалентно 10 000,00 дол. США.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 безпідставно набуті кошти в розмірі 262 068,00 грн та судовий збір в розмірі 2 973,40 грн, а всього -                                265 041,40 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 отримав грошові кошти від ОСОБА_1 без достатньої правової підстави, факт отримання коштів підтверджується розпискою і не оспорювався відповідачем, тому вони підлягають поверненню на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України  (далі - ЦК України).
Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається. Суд першої інстанції на підставі встановлених у суді обставин та проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 безпідставно отримав у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000,00 дол. США, оскільки будь-яких договорів на надання їй правової допомоги або будь-якої іншої допомоги він з нею не укладав і не мав наміру укладати.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду  від 06 серпня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що:
- домовленість між сторонами про надання послуг з оформлення земельної ділянки є юридичною допомогою, що виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України при вирішенні цього спору, оскільки наявність договірних відносин між сторонами автоматично виключає безпідставність набуття грошових коштів. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17;
- станом на день отримання коштів діяв Закон України «Про адвокатуру», який не передбачав вимог щодо обов`язкової письмової форми для договору про надання правової допомоги;
- в дійсності 04 липня 2011 року між відповідачем та на той час чоловіком позивача             ОСОБА_3 укладено договір про надання правової допомоги, згідно з яким відповідач як адвокат зобов`язувався надавати ОСОБА_3 юридичні послуги, оскільки ОСОБА_3 діяв в інтересах сім`ї і на той час вів спільний бізнес з дружиною, в договорі була передбачена можливість отримання гонорару як від самого ОСОБА_3 , так і від його дружини. Після отримання 07 грудня 2011 року гонорару в розмірі 10 000,00 дол. США від позивача, 11 червня 2012 року відповідач і ОСОБА_3 підписали акт приймання-передачі виконаної роботи, яким засвідчили факт надання обумовлених договором послуг та відсутність претензій до їх якості та обсягу;
- суди безпідставно не застосували позовну давність.
 
У листопаді 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому позивач просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
 
Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу  ОСОБА_2 мотивований тим, що оскаржувані рішення є законними, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права. Суди надали правову оцінку обставинам у справі, дослідили усі докази, дійшли правильного висновку, що відповідач безпідставно отримав кошти, оскільки будь-яких договорів на надання правової допомоги та іншої допомоги він з позивачем не укладав та не мав на це наміру. Безпідставними є доводи касаційної скарги щодо пропуску позовної давності, оскільки з вимогою про повернення коштів позивач звернулася 26 травня 2018 року, а до суду - у серпні 2018 року.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_2 призначено судді-доповідачу Олійник А. С.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 16 вересня 2019 року про надання строку для усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у справі; витребувано матеріали справи № 331/4725/18 із Жовтневого районного суду м. Запоріжжя та надано сторонам строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
У листопаді 2019 року матеріали справи № 331/4725/18 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України               (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 , поданої у серпні                 2019 року, здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиноюдругою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України(у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 830, виданим на підставі рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Запорізької області від 10 грудня 2010 року, відповідач ОСОБА_2 є адвокатом.
07 грудня 2011 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 10 000,00 дол. США, про що власноручно склав відповідну розписку.
 
Метою отримання зазначеної суми грошових коштів, як зазначено у розписці, було надання  ОСОБА_2 юридичної допомоги. Дату, до якої він зобов`язувався виконати необхідну роботу чи повернути кошти, у розписці не вказували.
 
Жодних договорів щодо надання правової допомоги чи юридичних послуг між сторонами у справі не укладено.
 
26 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про повернення коштів. ОСОБА_2 кошти не повернув. 
 
На час звернення до суду із цим позовом 10 000,00 дол. США за курсом Національного банку України еквівалентно 262 968,00 грн.
 
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
 
Щодо суті спору
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України від 19 грудня 1992 року № 2887-XII «Про адвокатуру» (далі по тексту - Закон № 2887-XII), що був чинним на дату укладення розписки 07 грудня 2011 року, оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об`єднанням чи адвокатом.
 
У свою чергу у статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі по тексту Закон № 5076-VI), що є чинним на дату звернення із позовом та прийняття цієї постанови, закріплено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
 
До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права, з особливостями, визначеними Законом України «Про адвокатуру».
 
Положеннями статті 26 Закону № 5076-VI визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
 
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність;              3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
 
Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.
 
Частина друга статті 27 Закону № 5076-VI регламентує вичерпні випадки вчинення договору про надання правової допомоги усно:
1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди);
2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк.
 
Системний аналіз положень статей 26 та 27 Закону № 5076-VI дозволяє дійти висновку, що надання правової допомоги адвокатом без укладення договору в письмовій формі, зокрема лише на підставі довіреності, не допускається, окрім випадків, передбачених частиною другою статті 27 цього Закону.
 
Укладення договору про надання правової допомоги слід вважати професійним обов`язком адвоката, передбаченим законом (див. пункт 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 817/66/16 (провадження № 11-185апп19)).
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина перша статі 207 ЦК України станом на дату виникнення спірних правовідносин).
 
Положення глави 83 ЦК України («Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави») застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
 
При цьому у відповідності до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
 
Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
 
Зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала (див. постанови Великої Палати Верховного Суду               від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18),              від 31 січня 2020 року у справі № 161/17945/18 (провадження № 14-599цс19).
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Таким чином, особа, яка вимагає повернення безпідставно отриманого майна, повинна довести факт передачі такого майна відповідачу чи перебування спірного майна у відповідача, а відповідач, в свою чергу, повинен довести наявність підстав перебування у нього такого майна.
 
Щодо застосування позовної давності
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,                             є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
 
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується насамперед з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
 
Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою. 
 
Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Судами встановлено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти у розмірі 10 000,00 дол. США, що сторонами не заперечується та визнається.
Між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні правовідносини, у матеріалах справи відсутній як укладений в письмовій формі договір про надання правової допомоги, так і будь-які підтвердження надання відповідачем як адвокатом Полонській О. В. правової (юридичної) допомоги, за надання якої нібито ці кошти отримувались. 
Сторони не досягли домовленості та не уклали договір про надання правової (юридичної) допомоги, відповідно у відповідача відсутні правові підстави для набуття 10 000,00 дол. США, переданих йому позивачем у рахунок виконання зазначеного договору.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення, натомість положення документу, на підставі якого відповідачем отримані кошти, не містять істотних умов розписки як документу, яким сторони обумовили саме боргове зобов`язання.
При цьому вказана розписка від 07 грудня 2011 року не є належним доказом досягнення між адвокатом та клієнтом угоди в частині порядку обчислення і оплати праці адвоката за надання правової допомоги, оскільки вона не містить істотних умов, притаманних для договору про надання правової допомоги згідно з вимогами закону на дату її укладення, зокрема переліку наданих послуг та їх вартості, не містить посилання на те, що вказані кошти ОСОБА_1 сплачує саме за надані ОСОБА_2 , як адвокатом, послуги, але підтверджує існування між сторонами позадоговірних зобов`язань. Відповідно, вирішуючи спір, судами правильно надано оцінку характеру правових відносин між сторонами і змісту розписки, складеної відповідачем 07 грудня 2011 року.
Відповідачем всупереч статтям 12, 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів та не доведено обставин, які б спростували доводи позивача щодо передачі нею відповідачу коштів у розмірі 10 000,00 дол. США та ненадання ним правової (юридичної) допомоги, на яку ОСОБА_2 передавались кошти.
З урахуванням встановлених обставин, суди попередніх інстанцій, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення із відповідача безпідставно отриманих коштів на підставі статті 1212 ЦК України.
Доводи касаційної скарги про наявність між сторонами договірних відносин, що виключає безпідставність набуття грошових коштів, не знайшли свого підтвердження і спростовуються зазначеними вище обставинами справи та наведеними положеннями законодавства. Оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам Верховного Суду України у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, Великої Палати Верховного Суду у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18) та від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17 (провадження № 12-125гс18) щодо умов застосування статті 1212 ЦК України. Окрім цього, обставини, зазначені у цих справах, різняться від обставин цієї справи, що переглядається в касаційному порядку.
Посилання заявника про те, що договір про надання правової допомоги був у дійсності укладений між ним та на той час чоловіком позивача, з яким відповідно підписаний акт приймання-передачі виконаної роботи, який засвідчує факт надання обумовлених договором послуг та відсутність претензій до їх якості та обсягу, відхилюються колегією суддів, оскільки присутність чи обізнаність позивача про наявність таких домовленостей чи документів не підтверджена належним чином, ОСОБА_1 не є стороною зазначених договору та акта. Суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку цим доводам ОСОБА_2 . До того ж, суд відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Доводи касаційної скарги про те, що станом на день отримання коштів діяв Закон № 2887-XII, який не передбачав вимог щодо обов`язкової письмової форми для договору про надання правової допомоги, не є спроможними, оскільки відповідачем не надано доказів укладення такого договору ні в усній, ні в письмовій формі, а також суперечать положенням пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України щодо письмової форми правочину між фізичними особами на суму, яка перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно не застосували позовну давність є безпідставними, оскільки, як правильно встановлено судами попередніх інстанції, початок перебігу позовної давності потрібно відраховувати з 26 травня                  2018 року - дати звернення позивача із вимогою до відповідача про повернення коштів, а з позовом ОСОБА_1 звернулась до суду у серпні 2018 року, тобто в межах позовної давності. Верховний Суд погоджується з цим висновком, враховуючи відсутність у виданій відповідачем розписці установленої дати повернення коштів чи вчинення дій. 
Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_2 спростовуються встановленими вище обставинами справи, були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, в цілому зводяться до незгоди заявника із встановленими судами обставинами справи та наданою ними оцінкою доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України               (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Таким чином, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, відповідно відсутні підстави для їх скасування. 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	А. С. Олійник    	
 	С. О. Погрібний  	
 	 	
 	В. В. Яремко	

 

 

 

 

 
 
Постанова складена та оформлена суддею Гулейковим І. Ю. в порядку частини третьої статті 415 ЦПК України.