Постанова
Іменем України
 
21 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-2585/11 (2-421/2012)
 
провадження №61-4749св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова Антоніна Олексіївна, 
особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,
представник  ОСОБА_3 - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року у складі судді          Баранова В. І. та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня  2020 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,

 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова А. О., про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, визнання права власності на земельну ділянку та встановлення постійного земельного сервітуту.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 10 листопада 2006 року між нею та ОСОБА_4 , набула право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Разом з тим, вважала, що земельна ділянка площею 600 кв. м, на якій знаходиться цей житловий будинок, хоча й не була предметом зазначеного договору купівлі-продажу, однак вона набула право власності й на цю земельну ділянку.
У подальшому їй стало відомо, що ОСОБА_4 , вже після укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року, 05 червня 2007 року одержав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 600,14 кв. м, яку фактично їй було передано на тих умовах, на яких                  вона належала попередньому власнику, та подарував цю земельну            ділянку на підставі відповідного договору від 25 жовтня 2007 року ОСОБА_2 .
На підставі вказаного ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_1 , укладений 25 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 ; визнати дійсним правочин щодо купівлі-продажу земельної ділянки площею 600,14 кв. м по АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу житлового будинку                 від 10 листопада 2006 року та визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,20 кв. м з моменту укладення договору купівлі-продажу                 від 10 листопада 2006 року. 
Крім того, вказувала, що проведені нею до придбаного житлового будинку комунікації з водопостачання та газопостачання частково пройшли по суміжній земельній ділянці площею 461,92 кв. м, власником якої є ОСОБА_2 , тому просила суд встановити постійний земельний сервітут для експлуатації трубопроводів з газо- і водопостачання на земельній ділянці площею 55,972 кв. м. по АДРЕСА_2 для забезпечення належних умов у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 із внесенням плати у розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований, виходячи із площі цієї земельної ділянки.
 
Заперечуючи проти задоволення вказаних вимог, ОСОБА_2 пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», комунальне підприємство «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, про стягнення грошових сум.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЗП № 059002 від 22 червня         2000 року її батько ОСОБА_4 був власником земельної ділянки площею 1 062,00 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_1 . 
Вказувала, що на підставі договору дарування від 05 травня 2001 року, укладеного з ОСОБА_4 , до неї перейшло право власності на частину вказаної земельної ділянки площею 461,92 кв. м, а на підставі договору дарування від 25 жовтня 2007 року до неї перейшло право власності на іншу частину цієї ділянки площею 600,14 кв. м. 
Таким чином, вона на підставі вказаних договорів дарування стала власником всієї земельної ділянки площею 1 062,00 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_1 .
10 листопада 2006 року між її батьком ОСОБА_4 і ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 25,20 кв. м, який розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м по АДРЕСА_1 . 
Зазначала, що після укладення цього договору ОСОБА_1 самовільно зайняла земельну ділянку площею 600,14 кв. м, не врегулювавши з нею, як власником цієї земельної ділянки, відносин щодо її правомірного використання. Таким чином, ОСОБА_1 користується зазначеною земельною ділянкою без будь-яких правових підстав, чим перешкоджає їй у користуванні своїм майном.
Крім того, ОСОБА_1 самовільно зайняла земельну ділянку площею 461,92 кв. м, яка є суміжною із земельною ділянкою площею 600,14 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_2 , шляхом прокладання комунікацій з водопостачання і газу та влаштування водовідведення з придбаного будинку на суміжну земельну ділянку. Вартість вказаної земельної ділянки площею 600,14 кв. м відповідно до експертної оцінки земельної ділянки від 25 жовтня 2011 року складає 100 996,00 грн, а вартість земельної ділянки площею 461,92 кв. м - 77 735,00 грн. 
На підставі вказаного ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 вартість безпідставно набутого майна у розмірі загальної вартості земельних ділянок, що складає 178 731,00 грн і доходи від безпідставно набутого майна згідно з розрахунком: орендна плата у розмірі 15 149,41 (100 996,00 грн/100х3) х 5 років, орендна плата у розмірі 11 660,25 грн (77 735,00 грн/100х3) х 5 років, земельний податок у розмірі 3,41 грн.
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області              від 20 листопада 2012 року у складі судді Баранова В. І. позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м по АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв. м з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року.
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею             600,14 кв. м по АДРЕСА_1 , укладений 25 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А. О. та зареєстрований у реєстрі за № 4427.
Встановлено постійний земельний сервітут, а саме: право           ОСОБА_1 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці площею 55,972 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_2 , для можливості експлуатації житлового будинку, який належить ОСОБА_1 і розташований по АДРЕСА_1 , із внесенням плати у розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований, виходячи із площі цієї земельної ділянки.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витраті у розмірі 549,20 грн.
У задоволенні інших вимог ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що до ОСОБА_1 перейшло право власності на спірну земельну ділянку у зв`язку з придбанням розташованого на ній житлового будинку і на момент укладення оспорюваного договору дарування цей перехід вже здійснився, тому ОСОБА_4 не мав права розпоряджатись цією земельною ділянкою після продажу будинку ОСОБА_1 . Встановлюючи ОСОБА_1 земельний сервітут на користування частиною земельної ділянки ОСОБА_2 для експлуатації проведеного через цю ділянку газо- і водопроводу, суд виходив із того, що іншим шляхом неможливо захистити право позивача на належні умови проживання в будинку, оскільки саме через земельну ділянку відповідача згідно з технічних умов та проектів можливо було здійснити прокладення трубопроводів до будинку позивача та їх підключення до загальних         мереж газо- і водопостачання.
 
Не погодившись із рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, ОСОБА_3 подала апеляційну скарги на це судове рішення, вказуючи на те, що вона не брала участі у справі, однак суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки, оскільки вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з              ОСОБА_4 і спірна земельна ділянка була передана у власність її чоловіку за час шлюбу, отже це майно є спільною сумісною власністю подружжя. За таких обставин вважає, що ОСОБА_1 не має права на спірну земельну ділянку, яка не могла бути відчужена без її згоди як спільне майно подружжя.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення.
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області               від 20 листопада 2012 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що в оспорюваному договорі дарування окремим пунктом дарувальник стверджував, що земельна ділянка не є спільною сумісною власністю і відсутні особи, які могли б поставити питання про визнання за ними права власності на земельну ділянку як на спільне сумісне майно. Таким чином судом не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , яка звернулася з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, що є підставою для відмови у задоволенні її апеляційної скарги і залишення цього рішення без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду          від 07 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження є неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, підставою касаційного оскарження є порушення норм процесуального права щодо прийняття судом рішення про права,          свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, визнання права власності на земельну ділянку, яка фактично є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 , та ухваливши рішення у цій справі без залучення її до участі у справі, позбавив її можливості на участь у судовому процесі із захистом своїх законних прав та інтересів, тому ухвалене судове рішення завдає шкоди, що полягає у несприятливих для неї наслідках.
 
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
 
Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 квітня 1994 року ОСОБА_4 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м.
 
На підставі рішення Мелітопольської міської ради від 12 червня 2000 року № 2/7 ОСОБА_4 передана у власність земельна ділянка площею 0,1062 га, розташована по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку. 
Частину вказаної земельної ділянки площею 461,22 кв. м ОСОБА_4 подарував 05 травня 2001 року ОСОБА_8 , після чого в його власності залишилася земельна ділянка площею 600,14 кв. м.
 
За договором купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 придбала житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м. 
 
05 червня 2007 року ОСОБА_4 отримано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 600,14 кв. м по                   АДРЕСА_1 .
 
На підставі договору дарування від 25 жовтня 2007 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 вищевказану земельну ділянку площею 600,14 кв. м по АДРЕСА_1 .
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.
 
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором(частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. 
 
У частині першій статті 377 ЦК України визначено, що до особи, яка            набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
 
Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
 
Таким чином, у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості в установленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
 
З урахуванням вказаного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції вірно врахував принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель, що узгоджується з правовим висновком, висловленим Верховним Судом у постановах:               від 23 грудня 2015 року у справі № 6-244цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові           від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження                        № 12-143гс18).
 
При цьому колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про безпідставність твердження ОСОБА_3 , що спірна земельна ділянка є спільної сумісною власністю її та ОСОБА_4 . 
 
Так, судом установлено, що право власності на спірний будинок ОСОБА_4 , набув у порядку спадкування за заповітом у 1994 році, тому це майно відповідно до статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, яка була чинною на той час, є особистою власністю останнього.
Крім того, за змістом договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року, згідно з яким ОСОБА_4 продав цей житловий будинок ОСОБА_1 , ОСОБА_4 засвідчив, що інші особи не мають прав на зазначений будинок та права інших осіб не порушуватимуться.
Аналогічні застереження були зроблені ОСОБА_4 й у договорі дарування спірної земельної ділянки від 25 жовтня 2007 року. Крім того, цільовим призначенням цієї земельної ділянки є обслуговування житлового будинку.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував. 
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити        без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області             від 20 листопада 2012 року та постанову Запорізького апеляційного суду  від 28 січня 2020 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович