ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» грудня 2020 року 

м. Харків

справа № 626/2157/19

провадження № 22ц/818/5488/20

 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів -          Котелевець А.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Приватне аграрно-орендне підприємство «Промінь»
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 26 серпня 2020 року в складі судді Гусара П.І.
в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» про відшкодування заподіяних збитків.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2018 року визнано таким, що припинив дію 31 грудня 2014 року договір оренди земельної ділянки №30, укладений між ним та Приватним аграрно-орендним підприємством «Промінь», що зареєстрований в Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» 02 серпня 2004 року за № 38.

Вказав, що Приватне аграрно-орендне підприємство «Промінь» не повернув йому земельну ділянку після закінчення дії договору 01 січня 2015 року, тому повинен нести відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки та відшкодувати йому упущену вигоду.

Зазначив, що його представник звертався до відповідача з претензією від 14 липня 2018 року щодо повернення земельної ділянки, яку не виконано; земельна ділянка досі перебуває у користуванні відповідача, чим порушується його право самостійного господарювання і безпосередньої експлуатації землі.

Вказав, що якби він у 2015 році посіяв на своїй земельній ділянці озиму пшеницю, отримав би у 2016 році прибуток у розмірі 78 911,00 грн. Якби у 2017 році він посіяв соняшник, отримав би прибуток у розмірі 96 735,00 грн. Якби у 2018 році він посіяв кукурудзу, отримав би прибуток у розмірі 158 940,00 грн, а всього недоотриманий ним прибуток за 2016-2018 роки складає 334 586,00 грн.

Просив стягнути з Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» заподіяні йому збитки у розмірі 334 586,00 грн та судові витрати: 4000,00 грн згідно договору № 10 про надання послуг з створення науково-технічної продукції від 01 квітня 2019 року та витрати з сплати судового збору у розмірі 3345,00 грн, а всього 7345,00 грн.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 26 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, не надав належної оцінки доказам у справі, зокрема, розрахунку щодо завданих збитків, розробленому Міністерством аграрної політики та продовольства України, який доводить розмір завданих йому збитків в період з 01 січня 2015 року по 29 травня 2018 року. Вказав, що оскільки відповідач протиправно користувався його земельною ділянкою в спірний період, він має право не тільки на отримання орендної плати, й на відшкодування упущеної вигоди.

17 листопада 2020 року до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому посилався на те, що у даному випадку застосуванню підлягає норма статті 1212 ЦК України, оскільки договір оренди земельної ділянки припинено, тобто припинена підстава, на якій воно було набуте. Вказав, що підприємство неоноразово направляв листи позивачу щодо отримання орендної плати, які він навмисно не отримував. Також, зазначив, що позивачем жодних доказів спроби власного використання земельної ділянки не надано.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивач не довів, що у період з 01 січня 2015 року по 29 травня 2018 року у нього виникло право на відшкодування упущеної вигоди.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі Державного акту серії І-ХР №025604 належить земельна ділянка площею 5,99 га, що знаходиться на землях Кобзівської сільської ради Красноградського району Харківської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 27).

02 серпня 2004 року між ОСОБА_1 та Приватним аграрно-орендним підприємством «Промінь» укладений договір оренди вказаної земельної ділянки за №30, зареєстрований в Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» 02 серпня 2004 року за № 38 (а. с. 24-25).

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2018 року, яку залишено без змін постановою Верховного Суду від 29 листопада 2019 року, визнано таким, що припинив дію 31 грудня 2014 року договір оренди земельної ділянки №30, укладений між ОСОБА_1 та Приватним аграрно-орендним підприємством «Промінь», зареєстрований в Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» 02 серпня 2004 року № 38 (а. с. 20-23). Постанова суду є чинною.

Позивачем надано заяву його представника про видачу виконавчого листа на примусове виконання вказаної постанови суду без дати та відмітки суду про її отримання (а. с. 26).

У січні 2019 року Приватним аграрно-орендним підприємством «Промінь» направлено листа на адресу ОСОБА_1 з пропозицією отримати нараховану орендну плату за 2016-2018 роки. 

Вказаний лист отримано 23 січня 2019 року, що підтверджується копією поштового повідомлення (а. с. 84-86). З довідки від 24 червня 2020 року № 199 вбачається, що за період з 2017 по 2019 рік ОСОБА_1 нараховано та сплачено до бюджету прибутковий податок та військовий збір з орендної плати за земельну частку (пай) в повному обсязі (а. с. 130).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що він не отримував орендну плату, хоча не заперечував проти отримання листа від підприємства.

За розрахунком ОСОБА_1 , наведеним у позові вбачається, що якби він у 2015 році посіяв на своїй земельній ділянці озиму пшеницю, то отримав би прибуток у розмірі 78 911,00 грн; якби у 2017 році посіяв соняшник, то отримав би прибуток у розмірі 96 735,00 грн; якби у 2018 році посіяв кукурудзу, отримав би прибуток у розмірі 158 940,00 грн, а всього недоотриманий ним прибуток складає 334 586,00 грн.

Вказані розрахунки зроблені на підставі висновків фахівців науково-дослідного центру «Харківагропромпродуктивність», з яким ОСОБА_1 уклав договір № 10 про надання послуг з створення (передачі) науково-технічної продукції (НТП) від 01 квітня 2019 року (а. с. 11-18). 

За цим договором ОСОБА_1 надані послуги з розробки норм виробітку, витрат палива та розцінок на сільськогосподарські механізовані роботи і агрегати на його земельній ділянці, а саме щодо робіт з культивації, оранки, посіву пшениці, соняшнику, кукурудзи і хімічного захисту культур. Вартість наданих послуг у розмірі 4000,00 грн оплачена ОСОБА_1 (а.с.39-56).

При розрахунку упущеної вигоди також використано відомості з довідок Управління агропромислового розвитку Красноградської районної державної адміністрації Харківської області від 05 листопада 2018 року щодо середньої урожайності соняшника, кукурудзи, пшениці озимої, ячменю ярого, сої за 2014-2018 роки, і орієнтовні ціни на сільськогосподарську продукцію на аграрному ринку України за жовтень у період 2014-2018 років, від 18 липня 2019 року про рекомендовані норми висіву сільськогосподарських культур, а саме кукурудзи, соняшника, озимої пшениці (а. с. 37а, 38).

14 серпня 2019 року та 16 вересня 2019 року представником ОСОБА_1 направлено на адресу Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» претензії про відшкодування заподіяних збитків в сумі 334 574,00 грн та 4000,00 грн, на підтвердження чого надано фіскальні чеки відділення поштового зв`язку (а. с. 28-36, 37, 59, 60-68).

Припинення права оренди зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24 лютого 2020 року (а. с. 131).

Статтею 34 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що у разі припинення або розірвання договору оренди земельної ділянки орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

Шкода, завдана майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Частиною 2 статті 22 ЦК України встановлено, що збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Таким чином у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті не отримані доходи, які б могли бути реально отримані власником ділянки якби йому не чинилися перешкоди.

Відповідно до статті 156 ЗК України  власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок: а) вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов`язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом; б) тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання; в) встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок; г) погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників; ґ) приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан; д) неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно частин 1, 3 статті 157 ЗК України  відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють, зокрема, юридичні особи, які використовують земельні ділянки. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 затверджено Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, а тому саме ним визначається розмір збитків власникам землі та землекористувачам.

Так, у відповідності до пункту 1 вказаного Порядку власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Відповідно до пункту 3 вказаного Порядку відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі, орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

В якості належних та допустимих доказів упущеної вигоди надаються докази, які свідчать про реальні наміри власника обробити свою ділянку - проведення закупівлі посівного матеріалу, укладення договорів на обробіток ділянки для висадження закупного посівного матеріалу або наявність у власника техніки для самостійного обробітку своєї земельної ділянки та інші аналогічні дії власника, які свідчать про підготовку до самостійного використання ділянки.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи не є абстрактними, а реально були б ним отримані в разі використання земельної ділянки. Позивач має довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку не є підставою для його стягнення.

Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 200/14946/16-ц, провадження № 61-33556св18.

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. 

Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з елементів цивільна відповідальність не настає.

Як встановлено судом, постановою Апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2018 року визнано таким, що припинив дію 31 грудня 2014 року договір оренди земельної ділянки №30, укладений між ОСОБА_1 та Приватним аграрно-орендним підприємством «Промінь» 02 серпня 2004 року.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, підстави для використання земельної ділянки ОСОБА_1 з 29 травня 2018 року у відповідача відсутні.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, жодних доказів на підтвердження дійсних намірів ОСОБА_1 щодо обробітку спірної земельної ділянки (наприклад, доказів замовлення робіт з обробітку земельної ділянки під посів сільськогосподарських культур, здійснення закупівлі посівного матеріалу, добрив тощо), як і доказів реальної можливості отримати вказаний дохід ним не надано.

Також, не надав позивач і доказів щодо укладення договорів оренди спірних земельних ділянок з будь-якими іншими юридичними особами, а їх відмови від цих договорів у зв`язку із неможливістю отримати об`єкт оренди в зв`язку з використанням його відповідачем.
  
Аналогічних висновків щодо необхідності надання таких доказів дійшов Верховний Суд у постановах від 13 грудня 2018 року у справі № 692/231/16-ц, провадження № 61-10447св18; від 14 листопада 2018 року у справі № 692/1276/14-ц, провадження № 61-4112св18.

Відповідного акту комісії з визначення розміру збитків,  який мав визначатися згідно вимог Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, позивачем теж не надано.

Твердження ОСОБА_1 , що він не повинен був звертатися до комісії з вимогами про встановлення розміру збитків, оскільки земельні спори вирішуються виключно судом, є безпідставними, оскільки звернення до комісії не є тотожним зверненню до суду з позовом та не спростовує поширення юрисдикції суду щодо цього спору, однак надання відповідних доказів на обґрунтування своїх вимог є процесуальним обов`язком позивача.

Складання відповідного акту передбачено вимогами вищевказаного Порядку, тому доводи позивача, що ним надано розрахунок завданих збитків, розроблений Міністерством аграрної політики та продовольства України, вагоміший від висновків комісій при складі місцевих органів виконавчої влади, є необґрунтованим. 

Крім того, розрахунок зроблений позивачем самостійно, лише на підставі відповідних статистичних даних, виходячи з середньої урожайності та цін на сільськогосподарську продукцію, а також норм витрат на вирощування сільськогосподарської продукції та не доводить завданих йому збитків (упущеної вигоди) та їх розміру, причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками.

Сума збитків, яку просив стягнути позивач, обґрунтовується умовним припущенням про можливість отримання ним прибутку. Проте, саме по собі обґрунтування можливості отримання прибутку ще не є підставою для його стягнення.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 також посилався на те, що відповідач постанову апеляційного суду від 29 травня 2018 року не виконує та не повертає йому земельну ділянку, внаслідок чого він не може обробляти її самостійно. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач не звертався за примусовим виконанням зазначеного судового рішення чи з позовом до відповідача щодо повернення земельної ділянки. Доказів того, що саме у зв`язку з ухиленням відповідача від виконання судового рішення ОСОБА_1 не має можливості самостійно обробляти свою земельну ділянку та отримувати дохід від цього, суду не надано.

Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, на підставі наявних у матеріалах справи доказів суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача упущеної вигоди.

Погоджується судова колегія і з висновком суду першої інстанції щодо того, що в частині вимог позивача про стягнення упущеної вигоди за період з 01 січня 2015 року по 29 травня 2018 року, тобто до набрання законної сили судовим рішенням про припинення договору оренди між сторонами, до спірних правовідносин мають застосовуватися норми щодо регулювання кондикційних, а не деліктних відносин.

Предметом регулювання  глави 83 ЦК України  є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. 

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. 

Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зазначені висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, провадження № 14-77 цс 18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19.

Обробляючи земельну ділянку ОСОБА_1 у період з 01 січня 2015 року по 29 травня 2018 року відповідач діяв на правовій підставі, яка ґрунтувалась на чинному на момент обробки земельної ділянки договорі оренди землі, який в подальшому визнаний припиненим постановою суду лише 29 травня 2018 року.

Таким чином, на час обробітку земельної ділянки відповідачем у вказаний період користування землею не було самовільним, адже між сторонами спору існували договірні відносини щодо оренди землі.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 393/214/17, провадження № 61-5786св19.

Зазначене виключає можливість стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди протягом цього часу. Вимог щодо стягнення орендної плати позивач не заявляв, та, як вбачається з матеріалів справи, вона йому нараховувалась відповідачем, що не було спростовано ним в суді апеляційної інстанції.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що на підставі статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави, судова колегія відхиляє, оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача неотриманих ним доходів, які б він міг отримати, а не доходів, що фактично були отримані відповідачем за цей час.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що суд першої інстанції дійшов взаємовиключних висновків про те, що між сторонами виникли і деліктні, і кондикційні правовідносини, є безпідставними, оскільки в оскаржуваному рішенні суду зазначено, що до ухвалення постанови апеляційного суду від 29 травня 2018 року між сторонами склались кондикційні правовідносини, а після ухвалення вказаного судового рішення – деліктні.

Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідач неодноразово отримував його претензії щодо відшкодування упущеної вигоди, виходячи з встановлених обставин справи, висновків суду не спростовують.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов та апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 26 серпня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                 А.В. Котелевець 

                                                                       В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 24 грудня 2020 року.