Постанова
Іменем  України
 
30 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 203/1724/17
провадження № 61-23327св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О.,
суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 ,
третя особа - ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року в складі колегії суддів: Мельника Я. С., Іванової  І.  В., Матвієнко Ю. О., та представника ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , - адвоката Бурби Юрія Михайловича на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року в складі судді П`ятничук  І.  В. та постанову Київського апеляційного суду від 28  листопада 2019 року в складі колегії суддів: Мельника Я. С., Іванової  І.  В., Матвієнко Ю. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина. Короткий зміст позовних вимог 
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , на її користь 145  452,50  грн інфляційних втрат, 13  709,30 грн трьох відсотків річних та 186 549,00 грн відсотків за безпідставне користування її грошовими коштами.
 
Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2014 року з відповідача на її користь стягнуто 181 304,80 грн. (еквівалентно 18 000,00  дол. США), отримані відповідачем за договором купівлі-продажу квартири, який в подальшому визнано недійсним. Це рішення суду було виконане відповідачем лише 12 грудня 2016 року, тому, на її думку, відповідач безпідставно протягом тривалого часу користувався її коштами і за цей час вони знецінилися.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019  року в задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24  липня 2019 року вирішено питання про розподіл судового збору.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19  червня 2014 року не встановлено наявності між сторонами боргових зобов`язань, а тому відсутні підстави для застосування вимог статей 625, 1214 ЦК України. З рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, а виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України; рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 364,12 грн - 3 % річних, 117 891,27 грн - інфляційних втрат, а всього 129 225, 39 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, виходив з того, що відповідачем тривалий час не виконувалося рішення суду про стягнення з нього коштів на користь ОСОБА_1 , і таке зобов`язання є грошовим оскільки передбачає обов`язок сплати коштів, тому позивачка має право на стягнення з відповідача суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України з моменту вступу в законну силу рішення суду про стягнення з відповідача коштів у розмірі 183 117,85 грн., тобто з 18  листопада 2014 року по день фактичного повернення цього боргу 12  грудня 2016 року. Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача відсотків на підставі статті 1214 ЦК України як за безпідставне користування коштами задоволенню не підлягають, оскільки дана норма не може бути застосована до спірних правовідносин.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнення їх доводів
 
У грудні 2019 року  ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про застосування до спірних правовідносин статті 625 ЦК України, оскільки в даному випадку стягнення відбулось за судовим рішенням, тобто підставою для стягнення стало не грошове зобов`язання, а судове рішення. Крім того, судом не враховано, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2015 року вже було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, отже наявне судове рішення про вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Суд не взяв до уваги, що в судовому порядку вирішувалось питання щодо відстрочення виконання рішення суду про стягнення грошових коштів.
 
У січні 2020 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Бурби Ю. М., в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не була залучена до розгляду справи дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , проте при ухвалені оскаржуваних рішень були вирішені її права та інтереси. Суди безпідставно не закрили провадження у справі у зв`язку із наявністю судового рішення, яким вже вирішено спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Також зазначав, що з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.
 
Короткий зміст відзивів на касаційні скарги та узагальнення їх доводів
 
У лютому 2020 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на те, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим та судом не порушено норми матеріального та процесуального права.
 
Також у лютому 2020 року відзив на касаційну скаргу подала ОСОБА_1 та просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу №  203/1724/17 з Святошинського районного суду м. Києва. Зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019  року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про стягнення грошових  коштів до закінчення касаційного провадження.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У січні 2020 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року справу №  203/1724/17 призначено до розгляду.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що квартира  АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 вересня 2001 року.
09 жовтня 2009 року ОСОБА_3 продав належну йому квартиру за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 , яка в свою чергу 11 грудня 2009  року продала цю квартиру ОСОБА_4 . На підставі договору купівлі-продажу від 11 грудня 2009 року за ОСОБА_4 15 грудня 2009 року зареєстровано право власності на квартиру в реєстрі прав власності на нерухоме майно.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2010  року, яке набрало законної сили, ОСОБА_3 визнано недієздатним, над ним встановлено опіку та призначено опікуном його сина ОСОБА_2 .
Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2010 року, яке набрало законної сили, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 09  жовтня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , визнано недійсним.
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_2 в інтересах недієздатного ОСОБА_3 та витребувано квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_4 і повернуто її у власність  ОСОБА_3 
23 вересня 2016 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 вересня 2001 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2013 року право власності на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_3 .
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в особі опікуна ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення сум задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , який є опікуном ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 179 863,00 грн, що еквівалентно 18 000,00 дол. США, 8300,00 грн - вартості пластикових вікон, понесені витрати під час укладання договору купівлі-продажу: 1441,80 грн - нотаріальні витрати, 1441,80 грн - податок до пенсйе6ого фонду, 1000,00 грн моральної шкоди, а всього 192 046,60  грн. Також частково задоволено позов  третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_3 в особі опікуна ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 , який є опікуном ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 192 441,00 грн вартості ремонтних робіт квартири, 1600,00 грн - нотаріальні витрати, 1600,00 грн - податок до пенсійного фонду, 1000,00 грн моральної шкоди, а всього 196 641,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2014 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Кіровського районного суду м.   Дніпропетровська від 19 червня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_2 , який є опікуном ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 8300,00  грн вартості пластикових вікон, 1441,80 грн нотаріальних витрат, 1000,00 грн моральної шкоди скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. Зменшено загальний розмір стягнутої з ОСОБА_2 , який є опікуном ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 суми до 181 304,80 грн. Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 . В іншій частині рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Виконавчий лист Кіровського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 , який є опікуном ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 суми до 181 304,80 грн, виданий позивачці 10 квітня 2015  року.
12 грудня 2016 року на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 перераховано 183 117,85 грн. 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , на її користь 145 452,50 грн інфляційних втрат, 13 709,30 грн трьох відсотків річних, розрахованих за період з 19 червня 2014 року по 19 грудня 2016 року, та 186 549,00 грн відсотків за безпідставне користування її грошовими коштами за період з жовтня 2009 року по грудень 2016 року.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16  травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
У постанові від 16  травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у: постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); а також постанові від 02 березня 2016 року у справі                               № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін у цій справі як грошових зобов`язань, до прострочення відповідача застосовується частина друга статті 625 ЦК України. Основою для розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплаченого відшкодування.
Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність, є необґрунтованими.
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 , який є опікуном ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 181 304,80 грн. Вказане рішення суду виконано 12 грудня 2016  року. 
Разом з тим, стягуючи з відповідача інфляційні втрати та 3% річних з моменту вступу в законну силу рішення суду, тобто з 18 листопада 2014  року, по день фактичного повернення цього боргу - 12 грудня 2016  року, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_1 вже зверталась до суду з аналогічними вимогами до ОСОБА_3 в особі ОСОБА_2 за період з 19 червня 2014 року по 07 липня 2015 року.
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в особі ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовлено.
Отже в даному випадку наявне рішення суду, яке набрало законної сили, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з 19 червня 2014 року по 07 липня 2015 року.
Апеляційний суд вказаного не врахував та стягнув інфляційні втрати та 3  % річних за період з 18 листопада 2014 року по 12 грудня 2016 року, тобто й за період з 19 червня 2014 року по 07 липня 2015 року, за який у стягненні цих сум вже було відмовлено рішенням суду, яке набрало законної сили.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). Юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішень. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного розгляду справи та її нового вирішення. Повноваження судів вищих інстанцій щодо перегляду мають здійснюватись для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен розглядатись як прихований засіб оскарження, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для повторного розгляду. Відступ від цього принципу може бути виправданим лише коли він обумовлений особливими та непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії», пп. 51 і 52).
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.
В матеріалах справи наявне письмове клопотання представника  ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , - адвоката Бурби Ю. М. про закриття провадження у справі, яке судами попередніх інстанцій не розглянуте.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
 
За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
З метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме щодо забезпечення справедливого розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалене у справі судове рішення апеляційного суду скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , та представника ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , - адвоката Бурби Юрія Михайловича задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	В. О. Кузнєцов	
Судді:	В. С. Жданова	
 	В. М. Ігнатенко	
 	В. А. Стрільчук	
 	М. Ю. Тітов