Дата документу 09.11.2020 Справа № 337/1987/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 337/1987/19                                        Головуючий у 1 інстанції: Котляр А.М.
№ 22-ц/807/2524/20                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Полякова О.З.
                       Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 29 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,
ВСТАНОВИВ

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що шлюбні відносини з відповідачем припинені з причин відсутності взаєморозуміння у вирішенні сімейних питань, збереження шлюбу вважає неможливим, майнового спору між ними немає.
Зазначила також, що з відповідачем від шлюбу мають неповнолітню дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з матір`ю, перебуває на її утриманні. Відповідач не надає жодної матеріальної допомоги на утримання дитини, у зв`язку з чим позивач була вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Вважає, що, не маючи на утриманні інших дітей, відповідач має матеріальну можливість утримувати їх спільну дитину.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 08 серпня 2009 року Хортицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції міста, актовий запис № 317 та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу, але не менше одного прожиткового мінімум на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30.01.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 29 липня 2019 року позов задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 08 серпня 2009 року Хортицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції міста, актовий запис № 317.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30.01.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 768,40 грн.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2019 року внесено виправлення до резолютивної частини рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29.07.2019 року зазначивши вірну дату, з якої присуджуються аліменти « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції змінити в частині позовних вимог, які стосуються стягнення аліментів, зазначивши у мотивувальній та резолютивній частині рішення про стягнення щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу, але не менше одного прожиткового мінімум на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач скористався своїм право на подачу відзиву на апеляційну скаргу. У відзиві зазначав, що суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення. З цих підстав просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Рішення суду першої інстанції переглядається апеляційним судом в частині позовних вимог, які стосуються стягнення аліментів. В іншій частині судове рішення не переглядається відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, оскільки не є предметом апеляційного оскарження. 

Задовольняючи позовні вимоги , що стосуються стягнення аліментів, суд першої інстанції врахував обставини, які передбачені в ст. 182 СК України та виходив з того, що оскільки відповідач не надає позивачу грошової допомоги на утримання сина, тому необхідно стягнути з нього на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі ј частини від усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімум на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.05.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. 

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08.08.2009 року. Шлюб зареєстрований Хортицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №317.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина проживає з матір`ю, перебуває на її утримання. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Доказів того, що відповідач надає сину матеріальну допомогу та утримує його останнім не надано, як і не спростовано доводів позивача, що син перебуває на утриманні матері, а тому вірним є висновок суду, що позов в цій частині є повністю обґрунтований.

Згідно із ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд має врахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно до ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку /доходу/ матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до ч.3 ст. 70 Закону України "Про виконавче провадження" загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. 

Згідно ч. 2 статті 182 Сімейного Кодексу України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. А мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Стаття 183 СК України визначає розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, частиною третьою якої встановлено максимальний розмір, тобто, розмір аліментів у частці не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Встановивши, що відповідач не надає допомоги на утримання сина, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина у розмірі ј частини з усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімум на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.05.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. 

При визначенні розміру аліментів суд вірно врахував положення, передбачені ст. 182 СК України, а саме, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 

Тому доводи апеляційної скарги позивача, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і саме такий розмір мав би бути застосований судом не приймається колегією до уваги, оскільки зводиться до власного тлумачення закону і суперечить нормам Сімейного кодексу, на підставі якого суд вірно вирішив справу.

За положеннями статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" порядок стягнення аліментів визначається законом.

Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним Кодексом України.
Законом України від 17.05.2017 № 2037-VIII (набрав чинності з 8.07.2017) внесено зміни до Сімейного кодексу України, які стосуються аліментних зобов`язань. При цьому збільшено мінімальний розмір аліментів, що має стягуватися на одну дитину - 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (замість 30%, як було раніше).

Законодавець визначає поняття "мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину" та "мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину", які не є тотожними.

Згідно частини 2 статті 182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Оскільки мінімальний розмір аліментів, що стягується на одну дитину, визначений законодавчими актами України (ч.2 ст. 182 СК України), то додаткове ухвалення рішення суду з цього приводу не вимагається.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогою про стягнення аліментів у частці від доходу батька дитини, а саме у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), а мінімальний розмір аліментів визначений СК України складає 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, колегія не вбачає підстав для зміни резолютивної частини рішення суду від 29 липня 2019 року.

За положеннями ст. 180 СК обов`язок з утримання дітей покладається законом рівною мірою на обох батьків, а тому вимагання покладення на відповідача обов`язку надавати дитині утримання у розмірі прожиткового мінімуму не є переконливим та не базується на чинному законодавстві.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Вагомих, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. 

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

До того ж доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки його висновків, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст.367, 374, 375, 381,382  ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 29 липня 2019 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повнимй текст постанови складено 9 листопада2020 року.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        О.З. Поляков

                                                                               С.В. Кухар