Номер провадження: 22-ц/813/6866/20 
Номер справи місцевого суду: 523/18121/19
Головуючий у першій інстанції Бабаков В.П.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 19

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року                                                        м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Фабіжевської Т.В.,
розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 року вцивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -        

ВСТАНОВИВ: 

22 листопада 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем укладено письмовий договір позики від 01.06.2019р. на суму 20000000,00грн. з остаточною датою повернення 01.11.2019р. Даний факт підтверджується розпискою написаною власноруч відповідачем. Оскільки отриману суму боргу відповідач не повертає, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_3 дані кошти (а.с 1-9).
03 лютого 2020 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (головуючий - суддя Бабаков В.П.) позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 01.06.2019 року в розмірі 20000000,00грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 9605грн (а.с 22).
12 травня 2020 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_1 (яка не приймала участі у розгляді справи у суді першої інстанції) на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 року. Апелянтка пояснює, що шахрайська схема-афера, вже була предметом розгляду Суворовським районним судом м. Одеси за обставинами іншої справи № 523/12368/18 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яка є його дружиною. Апелянтка пояснює, що ОСОБА_4 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ставили собі за мету зменшити апелянтці оплату за рішенням суду від 19.05.2015 року у справі № 523/15723/13-ц, через це і придумали борг у 20 млн. грн. Слідуючи принципу п`ятої черги та принципу пропорційності у розумінні ст.46 Закону №1404-VIII, вони хотіли аби апелянтка отримала 34 частину від вартості будинку, де її реальний борг становить 576680 грн, а нереальний та фіктивний борг ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 становить 20 000 000 грн. Крім того, при винесенні рішення, судом не було з`ясовано та не перевірено звідки у ОСОБА_2 взялися 20 млн. грн. та чи дійсно ОСОБА_3 позичала у неї ці гроші і чи мало місце фактичне передавання грошей і чи дійсно ОСОБА_3 одержала ці 20 млн. грн., суд також не перевірив коли склалася розписка та не провів експертизу дати на розписці 01.06.2019 року, чим порушив норми цивільного процесуального права. На думку апелянта, визнання ОСОБА_3 позову, порушило право ОСОБА_1 на майбутнє отримання грошей за рішенням суду від 19.05.2019 року, тому відповідно до ст. 46 Закону «Про виконавче провадження» застосовується принцип пропорційності, за яким 20 млн. грн. ОСОБА_2 у 34 рази більші ніж 576680 грн. ОСОБА_1 Приватний виконавець Долинський М., арештував все майно ОСОБА_3 , спочатку у першому виконавчому провадженні 03.07.2018 року, а потім другий раз у другому виконавчому провадженні 07.04.2020 року, в тому числі спірний будинок. Цей же будинок також арештували ухвалою суду від 20.09.2018 року, та у виконавчому провадженні 17.04.2020 року. Тому апелянт просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03.02.2020 року. 
До суду надійшли заяви сторони позивача та відповідача, які підтримали рішення суду першої інстанції та просили розглядами справу у їх відсутність. Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник апелянта и скаргу підтримав. Інші учасники до відеоконференції не приєднались. Про час та порядок її проведення повідомлені чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що 01.06.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримала в борг грошову суму в розмірі 20 000 000 грн в строк до 01.11.2019 року (а.с. 7). Посилаючись на невиконання умов вказаного договору 22.11.2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , яким просила стягнути з відповідача на її користь 20 000 000 грн.
03.02.2020 року ОСОБА_2 подала заяву про визнання позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення боргу в розмірі 20 000 000 грн в повному обсязі (а.с. 19).
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03.02.2020 року позовні вимоги були задоволені в повному обсязі (а.с. 22).
З метою перевірки доводи апеляційної скарги та правильно вирішення справи по суті спору, в контексті перевірки ймовірності вирішення оскарженим рішенням питань, пов`язаних з правами чи законними інтересами осіб, не залучених до участі в справі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
З інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (суддя Кисельов В.К.) від 19.05.2015 року в справі № 523/15723/13-ц були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто на її користь з ОСОБА_3  грошові кошти в сумі 574 680 гривень та судовий збір. Вказане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18.10.2016 року. 
02.07.2018 року приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56688447 з виконання виконавчого листа № 523/15723/13-ц. 03.07.2018 року в рамках вказаного виконавчого провадження було накладено арешт на майно боржника - ОСОБА_3 .
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси (суддя Дяченко В.Г.) від 05.11.2018 року в справі № 523/14976/18 було задоволено подання виконавця про примусовий вхід на земельну ділянку та житловий будинок боржника ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 . Вказана ухвала була залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20.06.2019 року (головуючий суддя Заїкін А.П.).
12.08.2019 року виконавцем була прийнята постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника, відповідно до якої виконавцем встановлено майно боржника ОСОБА_3 - житловий будинок площею 380,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою. 
06.04.2020 року приватним виконавцем був повернутий виконавчий лист стягувачу в зв`язку з тим, що майно не було реалізовано на електронних торгах, а стягував відмовився залишити за собою майно боржника.
07.04.2020 року було відкрито виконавче провадження № 61753306 з виконання виконавчого листа № 523/15723/13-ц та постановою від 07.04.2020 року накладено арешт на майно боржника - ОСОБА_3 .
На момент розгляду цієї справи грошові зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 не виконані, проте ОСОБА_3 не заперечує факт їх існування, про що свідчить визнання нею позову та всі інші звернення до суду в межах цього провадження. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (суддя Бабаков В.П.) від 25.10.2018 року в справі № 523/11876/18 були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто на її користь з ОСОБА_3 заборгованість за час прострочення виконання зобов`язань за договором підряду від 10.10.2008 року з 01.11.2016 року по квітень 2018 року в сумі 146770,42 грн, з них: інфляційні втрати - 114972,00 грн; три проценти річних - 31798,42 грн. Вказане рішення набрало законної сили та в подальшому не оскаржувалось.
Також, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (суддя Сувертак І.В.) від 25.11.2019 року в справі № 523/12843/19 були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто на її користь з ОСОБА_3 суму коштів у загальному розмірі 73117 грн 47 коп., що складаються зі: збитків від інфляції, станом на 01.08.19 року за період з 01.09.18 по 31.07.19 року у розмірі 56911 грн 14 коп. та трьох відсотків річних станом на 01.08.19 року за період з 23.08.18 по 31.07.19 року, у розмірі 16206 грн. 33 коп. Вказане рішення набрало законної сили та в подальшому не оскаржувалось.
Крім того, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (суддя Малиновського О.М.) від 13.11.2018 року в справі № 523/12368/18 було задоволено позов ОСОБА_4 до його дружини ОСОБА_3 та стягнуто на його користь заборгованість за договором позики від 15.08.2017 року в розмірі 12 000 000 (дванадцять мільйонів) гривень. Вказане рішення на теперішній час переглядається Одеським апеляційним судом за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03.02.2020 року позовні вимоги були задоволені позовні ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 01.06.2019 року в розмірі 20000000,00 грн.
Отже, на момент розгляду цієї справи ОСОБА_3 має борг перед ОСОБА_4 в сумі 12 000 000 грн та перед ОСОБА_2 - 20 000 000 грн, а разом 32 000 000 грн (тридцять два мільйони гривень). При цьому, необхідно зауважити, що боргові зобов`язання перед ОСОБА_4 та перед ОСОБА_2 виникло значно пізніше, ніж перед ОСОБА_1 та після початку виконавчої процедури щодо заборгованості перед останньою. Зокрема, перед ОСОБА_4 за договором позики від 15.08.2017 року, перед ОСОБА_2 за договором позики від 01.06.2019 року. Позов  ОСОБА_1 було задоволено рішенням від 19.05.2015 року (залишено без змін 18.10.2016 року), виконавча процедура розпочата 02.07.2018 року. 
За матеріалів справи не вбачається щоб отримані грошові кошти (якщо вони були дійсно отримані) направлялись на погашення боргу перед апелянтом, так само не відомо про їх цільове використання відповідачем, що також свідчить про штучний характер спірних відносин. При цьому питання про законність джерела отримання вказаних коштів позивачем окремо судом не досліджувалось, оскільки питання законності отримання вказаних грошових коштів віднесено до компетенції відповідних правоохороних органів, а докази виконання договору позики в матеріалах справи (крім розписки) відсутні. 
Стаття 45 Закону України «Про виконавче провадження» визначає порядок розподілу стягнутих з боржника грошових сум. Частина 1 статті 46 Закону визначає черги стягувачів.
Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги стягувачів кожної наступної черги задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги. У разі якщо стягнутої суми недостатньо для задоволення в повному обсязі всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми. Вимоги стягувачів щодо виплати заборгованості із заробітної плати та інші вимоги, пов`язані з трудовими правовідносинами, задовольняються в порядку надходження виконавчих документів.
Враховуючи дані обставини, розмір заборгованості 32 000 000 грн, період виникнення грошових зобов`язань (після початку виконавчої процедури щодо стягнення боргу на користь ОСОБА_1 ), зважаючи на те, що джерело походження та наявності яких у фізичних осіб не встановлювалось, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів апелянта щодо надуманості предмету позовних вимог, створеного з метою уникнення відповідальності ОСОБА_3 за борговими зобов`язаннями перед ОСОБА_1 в розмірі 574 680 гривень, яка, з врахуванням потенційного задоволення вимог стягувачів пропорційно отримає грошову суму в значно меншому розмірі, аніж власне сума боргу.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Як зауважував ЄСПЛ в справі Мушта проти України право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
Визначальним аспектом при вирішенні справи є саме встановлення сутності матеріально-правової вимоги позивача, тобто дійсний зміст його позовних вимог, що обумовлює обрання належного та ефективного способу захисту цивільного права.
Гарантоване право на захист цивільних прав судом означає право особи на безпосереднє звернення до суду з відповідними вимогами за наявності підстав, обумовленими життєвими обставинами. 
Захист порушеного права чи законного інтересу судом означає справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення справи з метою ефективного захисту порушеного права за ст. 2 ЦПК України. Право на суд не повинно бути інструментом маніпулювання у власних інтересах та зловживання осіб, які звертаються за захистом до суду, а тим більше використовуватись для ускладнення іншої процедури - виконання рішення суду в іншій справі. Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляд (рішення ЄСПЛ в справі Шмалько проти України).
В контексті наведеного, порушення прав особи має бути реальним, а не надуманим та ілюзорним. 
Спір має бути реальним та серйозним (рішення ЄСПЛ в справі Абрамова проти України)
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
За таких обставин, враховуючи вище наведене в сукупності, оскільки фактично за обставинами даної справи спір між сторонами щодо стягнення заборгованості, зважаючи на безспірне визнання відповідачем позовних вимог в розмірі 20 000 000 грн, носить ознаки штучності, апеляційний суд приймає до уваги частину доводів апеляційної скарги та на підставі ст. 377 та п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення та закриває провадження в справі. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, п. 2 ч. 1 ст. 255, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 року - скасувати.
Провадження за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - закрити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

Повний текст постанови виготовлено 06 листопада 2020 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк 

05.11.2020 року                                                                 м. Одеса