Справа № 463/5994/18                                Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В. 
Провадження № 22-ц/811/2767/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 
Категорія: 66

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Крайник Н. П.
                                     суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р. П.
                при секретарі: Сеньків Х.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловими приміщенням, -

                                       в с т а н о в и в:

       16.10.2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . 
       Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що у квартирі АДРЕСА_1 на даний час зареєстровані вона (позивачка ОСОБА_1 ), її батько - ОСОБА_3 , її дочка - ОСОБА_4 , її сини - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також її брат – відповідач ОСОБА_2 . Однак, такий з 2002 року у квартирі не проживає, не бере участь в її утриманні та оплаті комунальних послуг, у квартирі відсутні особисті речі відповідача, що підтверджує факт його непроживання у квартирі тривалий час. Враховуючи наведене, вважає, що відповідач втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
       Оскаржуваним рішення у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловими приміщенням відмовлено.
               Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .
       Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.        
       Зазначає, що відмовляючи у задоволенні її позовних вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , суд першої інстанції не врахував правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц, відповідно до якої аналіз ст.ст. 71,72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов, а саме непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання. Вважає, що факт не проживання відповідача у спірній квартирі АДРЕСА_1 більше десяти років без поважних причин підтверджено належними та достатніми доказами у справі, зокрема актами ЛКП, інформацією медичного закладу за місцем реєстрації та показами свідків. Суд належним чином не оцінив подані нею докази, що призвело до ухвалення судом незаконного рішення.
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
       У засіданні колегії суддів представник позивача – ОСОБА_7 скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
       Відповідач ОСОБА_2 проти скарги заперечив, пояснив, що не проживає в спірній квартирі, оскільки проживає з сім`єю в жилому приміщенні, яке належить його дружині. В спірній квартирі наміру проживати не має, однак вважає, що позивачка повинна сплатити йому вартість його частки в квартирі.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів. 
       Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
       Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
       Встановлено, що 24 червня 1980 року на підставі рішення виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів № 180 від 10.06.1980 року видано ордер № 555 на право зайняття жилого приміщення у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 4).
       Основним наймачем квартири за даною адресою була ОСОБА_8 (баба позивачки), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 28.05.2018 року (а.с. 38).
       Відповідно до ордеру № 555, до складу сім`ї основного наймача входили 4 осіб: ОСОБА_8 - основний квартиронаймач, ОСОБА_2 – внук (відповідач), ОСОБА_9 – невістка, ОСОБА_10 – внучка (позивачка).
       Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 180 від 01.08.2018 року, виданої ЛКП «Дім», у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані позивач ОСОБА_1 , її батько - ОСОБА_3 , її дочка - ОСОБА_4 , її сини ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та її брат   ОСОБА_2  (відповідач) (а.с.5).
       Спірна квартира на даний момент не приватизована.
       Звертаючись до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 , позивачка зазначила, що відповідач спірною квартирою не користується, з 2002 року постійною проживає у житловому приміщенні, яке належить на праві власності його дружині, вона самостійно несе витрати по утриманню квартири, оплаті комунальних послуг, а реєстрація відповідача у квартирі позбавляє її права на отримання субсидій.
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач перебував у родинних стосунках з основним квартиронаймачем, тому він має рівне з позивачем право користування квартирою та право на приватизацію такої, а тому не може бути визнаний такими, що втратив право користування спірною квартирою. 
       З таким висновком суду колегія суддів не може погодитися з наступних мотивів.
       Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
       Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами сім`ї не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР).
       Згідно положень ч. 1 ст. 71, ст. 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
       Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.  
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
       Встановлено, що відповідач з 2002 року у квартирі АДРЕСА_1  не проживає, що підтверджується актами ЛКП Дім» від 01.08.2018 року та від 01.09.2018 року (а.с. 6,7). 
       Згідно інформації виконавчого комітету Мурованської сільської ради об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області № 806 від 04.09.2020 року, відповідач ОСОБА_2 проживає без реєстрації місця проживання у АДРЕСА_3 , яка належить на праві спільної сумісної власності дружині ОСОБА_2 - ОСОБА_11 . 
       Як пояснив відповідач у засіданні суду апеляційної інстанції, у спірній квартирі не проживає, оскільки разом із сім`єю проживає за адресою: АДРЕСА_3 , наміру проживати у спірній квартирі не має.
       Доказів того, що позивачу чинилися перешкоди в користуванні квартирою у матеріалах справи немає.
       Відтак, судом безспірно встановлено, що відповідач не проживає в спірній квартирі з 2002 року без поважних причин, а відтак, на думку колегії суддів, втратив право на користування такою. 
       З наведених мотивів, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нової постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

  п о с т а н о в и в:  

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.
               Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 липня 2019 року скасувати.
       Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволити.
       Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 22 жовтня 2020 року.

Головуючий:         Крайник Н. П. 

Судді:                Шеремета Н. О.

                                                                               Цяцяк Р. П.