КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 760/34774/19                                                                       Головуючий у суді І інстанції Оксюта Т.Г.
Провадження № 22-ц/824/8750/2020                                              Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
30 вересня 2020 року                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клішина Дениса Андрійовича, державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Макарова Олега Вячеславовича, ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Капітал-Буд», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання правочинів недійсними, зобов`язання вчинити певні дії та скасування запису про право власності,
 
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса КМНО Клішина Д.А., державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Макарова О.В., ОСОБА_2 , ТОВ «Альфа-Капітал-Буд», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, зобов`язання вчинити певні дії та скасування запису про право власності.
На обґрунтування позову  ОСОБА_1 зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Вказаний багатоквартирний будинок у цілому, так і секція 6 окремо, мають приміщення технічного поверху, розташовані над квартирами, у тому числі і позивача. КП «Житлоінвестбуд-УКБ», яке організувало будівництво будинку у відповідності до договору від 17.01.2012 року № 130/20, довідкою підтвердило, що приміщення технічного поверху 6 секції будинку належить до допоміжних, тобто є спільним майном багатоквартирного будинку. Спільна сумісна власність на вказане приміщення технічного поверху виникла з моменту прийняття будинку до експлуатації, а саме з 6.10.2015 року.
Однак, у березні 2018 року з інформаційної довідки від 13.08.2018 року позивачу, як співвласнику будинку, стало відомо про набуття ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення технічного поверху № 735/1 площею 54,4 кв. м,  яке розташоване саме над квартирою позивача. Підставами для цього стали: інвестиційний договір № 30-13/09/2016 від 30.09.2016 року за яким ТОВ «Альфа-Капітал-Буд», яке виконувало функції фінансування будівництва будинку АДРЕСА_2 згідно договору від 17.01.2012 року, передало право власності на нежитлове приміщення технічного поверху № 735/1 площею 54,4 кв. м на користь ОСОБА_3 ; який в подальшому, згідно договору від 11.08.2017 року відступив право на це приміщення на користь ОСОБА_5 , яка згідно договору від 14.11.2017 року - на користь ОСОБА_2 .
Позивач зазначила, що перший правочин укладено ТОВ «Альфа-Капітал-Буд» без наявності для цього права (повноважень) від співвласників багатоквартирного будинку, тобто в порушення вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим усі наступні правочини з відчуження спірного майна як похідні підлягають визнанню недійсними.
18.11.2017 року приватний нотаріус КМНО Клішин Д.А. прийняв рішення № 38210572 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення технічного поверху № 735/1 площею 54,4 кв. м із відкриттям розділу у ДРРП та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна, присвоєно реєстраційний № 1411788680000. В інформаційній довідці від 13.08.2018 року також вказано про реєстрацію прав на приміщення технічного поверху.
При цьому протокол загальних зборів співвласників або зборів ОСББ, про  надання згоди на відчуження їх спільного майна, нотаріусу, як державному реєстратору не подавалися, що є, на думку позивача, порушенням вимог закону, що було встановлено Окружним адміністративним судом м. Києва в ухвалі від 9.07.2019 року.
Позивач вважає, що за відсутності вказаного документа державний реєстратор зобов`язаний був відмовити у державній реєстрації прав, у зв`язку з чим рішення приватного нотаріуса Клішина Д.А. № 38210572 від 18.11.2017 року вважає протиправним, а запис про право власності таким, що підлягає скасуванню.
В подальшому, під час розгляду справи № 826/12995/18 в Окружному адміністративному суді м. Києва позивачу стало відомо, що 15.02.2019 року державний реєстратор КП «Реєстраційне бюро» Макаров О.В. прийняв рішення № 45620679 про державну реєстрацію (із відкриттям розділу) права власності ОСОБА_2 на об`єкт житлової нерухомості квартири № 735/1 загальною площею 72,1 кв. м із реєстраційним № 1411788680000. Підставою такого рішення була довідка характеристика № 172 та технічний паспорт на квартиру від 11.01.2019 року, видані Асоціацією «Авістор-Буд».
Вказане рішення державного реєстратора, на думку позивача, не відповідає вимогам закону, оскільки є похідним від першого протиправного рішення державного реєстратора Клішина Д.А. від 18.11.2017 року, тому, з огляду на безпідставність збільшення площі приміщення № 735/1, запис про право власності просила скасувати.
Посилаючись на викладене та положення Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статті 203, 215, 317, 319, 331, 369, 376, 391 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд:
- визнати недійсним інвестиційний договір № 30-13/09/2016 від 30.09.2016 року, укладений між ТОВ «Альфа-Капітал-Буд» та ОСОБА_3 ;
- визнати недійсним договір про відступлення прав та обов`язків за інвестиційним договором № 30-13/09/2016 від 30.09.2016 року, укладений 11.08.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ;
- визнати недійсним договір про відступлення прав та обов`язків за інвестиційним договором № 30-13/09/2016 від 30.09.2016 року, укладений 14.11.2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ;
- зобов`язати ОСОБА_2 привести квартиру АДРЕСА_3 у стан нежитлового приміщення технічного поверху шляхом знесення вхідних дверей, міжкімнатних не несучих перегородок, інженерних мереж водопостачання, водовідведення, електропостачання, санітарних та інших вузлів житлового приміщення та звільнити це приміщення;
- скасувати запис про право власності № 23440792, вчинений приватним нотаріусом КМНО Клішиним Д.А. як державним реєстратором та запис про право власності № 30380875, вчинений державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Макаровим О.В., здійснені щодо об`єкта нерухомого майна із реєстраційним № 1411788680000, із закриттям реєстраційних справ та розділів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритих щодо об`єкта нерухомого майна із реєстраційним № 1411788680000 і скасування реєстраційного № 1211788680000;
- вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 37 600,00 грн.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через свого представника - адвоката Колесника К.А. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та вирішити питання розподілу судових витрат.
Як на підставу своїх вимог посилається на те, що висновки суду першої інстанції є суперечливими, оскільки у тексті оскаржуваного рішення міститься мотивування для задоволення позовних вимог про визнання правочинів недійсними, однак мотиви для ухвалення рішення про відмову у їх задоволенні - не містить. Вважає, що законність державної реєстрації суд визнав за підставу для відмови у визнанні правочинів недійсними.
Вказує також, що суд проігнорував наявність у державних реєстраторів щонайменше трьох підстав для відмови у державній реєстрації права власності, а саме: відсутність документа, який підтверджує набуття, зміну або припинення речових прав на спільне майно співвласників багатоквартирного будинку, яким є протокол загальних зборів співвласників або ОСББ; відсутність документа, на підставі якого право могло виникнути; подання заяви про державну реєстрацію прав неналежною особою, оскільки приміщення технічного поверху є спільним майном, а подання заяви однією особою без повноважень на вчинення правочину від інших співвласників зобов`язує реєстратора відмовити у проведенні такої дії.
Позовні вимоги про скасування запису про право власності № 30380875, вчиненого державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Макаровим О.В., а також про зобов`язання ОСОБА_2 привести приміщення у первинний стан, є похідними і мають бути задоволені з підстав задоволення вимог про визнання правочинів недійсними та про скасування запису про право власності № 23440792, вчиненого приватним нотаріусом КМНО Клішиним Д.А. як державним реєстратором.
Приватний нотаріус Клішин Д.А., здійснюючи первинну державну реєстрацію об`єкта, не міг встановити на підставі наданого переліку документів, що приміщення технічного поверху було визначено окремим з точки зору права, а не будівельних норм. Питання відчуження спільного майна власників багатоквартирного будинку відбувається за рішенням загальних зборів співвласників, процедура проведення якого врегульована профільним законом незалежно від створення ОСББ.
Крім того, у матеріалах справи відсутній детальний опис наданих правничих послуг, яким може бути обґрунтовано їх реальність та необхідність, а також не надано можливості позивачу заперечити проти такого розміру судових витрат з огляду на неотримання від представника ОСОБА_2 , який є одночасно представником приватного нотаріуса Клішина Д.А., хоча б попереднього розрахунку цих витрат разом з відзивом. Очевидна для суду нереальність суми у розмірі 37 600,00 грн встановлюється шляхом аналізу кожного пункту попереднього розрахунку, із яким представник позивача був ознайомлений лише після ухвалення рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу приватний нотаріус Клішин Д.А.в особі представника - адвоката Мороз В.П. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Як на підставу своїх заперечень зазначив, що суд першої інстанції детально та аргументовано мотивував рішення про відмову у задоволені позову, в тому числі позовних вимог щодо визнання правочинів недійсними. 
Приватний нотаріус Клішин Д.А. не мав підстав вважати або навіть припускати, що право власності на таке приміщення може оспорюватися іншими особами, а в наданих йому документах не було виявлено відповідностей чи суперечностей. При цьому у Декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 2.112-16 року за № КВ143163071065, нежитлове приміщення № 735/1 визначено окремим об`єктом нерухомості із функціональним призначенням - творча майстерня і введено в експлуатацію. 
Також зазначив про те, що приватний нотаріус Клішин Д.А. як державний реєстратор, що здійснював винятково владні повноваження, не може бути суб`єктом цивільно-правового спору, а відтак є неналежним відповідачем за пред`явленим позовом, вимоги за яким до того ж є неналежним способом захисту.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Мороз В.П. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Окрім цього, порушує питання про стягнення з позивача на його користь судових витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в апеляційному суді, розмір яких згідно наданих доказів становить 26 930 грн.
Як на підставу своїх заперечень зазначив аналогічні підстави для залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, що й в попередньому відзиві іншого відповідача, додатково вказавши на те, що судом першої інстанції було правомірно стягнуто з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 37 600,00 грн, а твердження позивача про їх нереальність є неспроможними та такими, що не відповідають обставинам справи і спрямовані на уникнення обов`язку відшкодування відповідачу судових витрат, спричиненими безпідставними діями позивача.
Також вказано, що у разі задоволення позовних вимог спірне приміщення як об`єкт житлової нерухомості фактично буде знищено, що у свою чергу буде наслідком фактичного позбавлення ОСОБА_2 як добросовісного і правомірного власника його єдиного житла та прямо суперечить статті 47 Конституції України.
Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надійшли.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом було встановлено, що 18.11.2017 року приватний нотаріус КМНО Клішин Д.А. прийняв рішення № 38210572 про держану реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення технічного поверху № 735/1 у секції 6 по АДРЕСА_2 .
ОСОБА_2 набув право власності на спірне приміщення згідно до: інвестиційного договору № 30-13/09/2016 від 30.09.2016 року, договору від 11.08.2017 року про відступлення прав та обов`язків за інвестиційним договором № 30-13/09/2016 від 30.09.2016 року та договору від 14.11.2017 року про відступлення прав та обов`язків за інвестиційним договором № 30-13/09/2016 від 30.09.2016 року.
А саме, за умовами інвестиційного договору № 30-13/09/2016 від 30.09.2016 року, укладеного між ТОВ «Альфа-Капітал-Буд» та ОСОБА_3 , товариство як забудовник зобов`язалося своїми та/або залученими силами й засобами та за рахунок коштів, залучених від інвестора, збудувати та передати останньому об`єкт інвестування - нежитлове приміщення № 735/1 загальною проектною площею 54,4 кв. м, розташоване в 6 секції на технічному поверсі житлового комплексу за будівельною адресою: АДРЕСА_4 , поштова адреса: АДРЕСА_2.
Згідно з договором від 11.08.2017 року про відступлення прав та обов`язків (заміну сторони) за інвестиційним договором № 30-13/09/16 від 30.09.2016 року, укладеним між ТОВ «Альфа-Капітал-Буд», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , первісний покупець ОСОБА_3 оплатно здійснює відступлення прав та обов`язків новому покупцю ОСОБА_4 , а новий покупець приймає права та обов`язки за інвестиційним договором № 30-13/09/16 від 30.09.2016 року, укладеного між забудовником ТОВ «Альфа-Капітал-Буд» та первісним покупцем ОСОБА_3 щодо передачі у власність майнових прав на приміщення у об`єкті будівництва - нежитлове приміщення № 735/1 загальною проектною площею 54,4 кв. м, розташоване в 6 секції на технічному поверсі житлового комплексу за будівельною адресою: АДРЕСА_4 , поштова адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідно до умов договору від 14.11.2017 року про відступлення прав та обов`язків (заміну сторони) за інвестиційним договором № 30-13/09/16 від 30.09.2016 року, укладеного між ТОВ «Альфа-Капітал-Буд», ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , первісний покупець ОСОБА_4 оплатно здійснює відступлення прав та обов`язків новому покупцю ОСОБА_2 , а новий покупець приймає права та обов`язки за інвестиційним договором № 30-13/09/16 від 30.09.2016 року, укладеного між забудовником ТОВ «Альфа-Капітал-Буд» та первісним покупцем ОСОБА_4 щодо передачі у власність майнових прав на приміщення у об`єкті будівництва - нежитлове приміщення № 735/1 загальною проектною площею 54,4 кв. м, розташоване в 6 секції на технічному поверсі житлового комплексу за будівельною адресою: АДРЕСА_4 , поштова адреса: АДРЕСА_2 .
14.11.2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 склали та підписали акт приймання-передачі майнових прав на об`єкт інвестування до інвестиційного договору № 30-13/09/2016 від 30.09.2016 року.
Згідно даних копії сертифікату Державної архітектурно-будівельної інспекції України серії ІУ № 165152791091 від 6.10.2015 року, засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта - житлового будинку з вбудованими адміністративними приміщеннями по АДРЕСА_2 , секції 8, 7, 6, нове будівництво, адреса: АДРЕСА_4 , проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації.
15.02.2019 року державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» м. Київ Макаровим О.В. проведено державну реєстрацію права власності  ОСОБА_2 на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 72,1 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1769923980000, номер запису про право власності - 30380875, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний № 156989172 від 20.02.2019 року.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання правочинів недійсними, зобов`язання вчинити певні дії та скасування запису про право власності, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між відповідачами інвестиційний договір та наступні договори відступлення прав та обов`язків за цим договором відповідають вимогам статей 203, 215 ЦПК України та не порушують права позивача, а процедура державної реєстрації права власності на спірне приміщення була правомірною і відбулася з дотриманням положень чинного законодавства.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.
Згідно із статтями 55, 124 Конституції України та статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. 
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
При цьому відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 пред`явила позов з метою захисту свого права співвласника багатоквартирного будинку на користування нежитловим приміщенням технічного поверху, яке згідно із довідкою (листом) комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» № 114/579/2 від 12.02.2018 року відноситься до категорії допоміжних, та розташоване над квартирами, у тому числі і квартирою позивача.
З наведеного слідує, що предмет доказування у даній справі відноситься до визначення статусу спірного приміщення, а отже і правомірність дій відповідачів щодо передання інвестору об`єкта інвестування - нежитлове приміщення та державної реєстрації права власності на нього.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути позбавленим своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. 
Відповідно до частин першої та другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та статтею 1п.2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).
Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче- огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
У Рішенні від 9 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004, у справі за конституційним зверненням ОСОБА_7 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, комірки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.
Разом з тим, нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин (стаття 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
З наведеного вбачається, що у житлових будинках можуть бути як допоможні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо).
У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.
Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 жовтня 2019 року в справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судовим розглядом встановлено, що 21.06.2019 року приватним нотаріусом КМНО Гуцевич О.О. було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 958641280000, номер запису про право власності - 15160570, на підставі договору купівлі-продажу № 2767 від 6.10.2014 року та додаткових угод до нього (а.с.100-101, т.1).
Предметом оспорюваного інвестиційного договору № 30-13/09/2016 від 30.09.2016 року було нежитлове приміщення № 735/1 загальною проектною площею 54,4 кв. м, розташоване в 6 секції на технічному поверсі житлового комплексу за поштовою адресою: АДРЕСА_2 .
Вирішуючи спір, суд першої інстанції не встановив, а позивач не представив суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене приміщення за своїми технічними чи юридичними характеристиками є допоміжним, та що у ньому знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою, чи використовувалось воно для обслуговування будинку.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції на підставі пояснень учасників справи та їх представників встановлено, що в будинку АДРЕСА_2 наявні два технічні поверхи, квартира ОСОБА_2 знаходиться на 26 поверсі під технічним поверхом, на якому й розташоване обладнання, необхідне для реалізації прав та інтересів співвласників багатоквартирного будинку. На даний поверх повноцінно піднімається ліфт будинку та знаходяться творчі майстерні, які були в подальшому  переоформлені їх власниками у житлові квартири.
Згідно із Декларацією ТОВ «Альфа-Капітал-Буд» про готовність до експлуатації об`єкта, зареєстрованою Департаментом з питань ДАБК м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 2.11.2016року за № КВ143163071065, нежитлове приміщення № 735/1 загальною проектною площею 54,4 кв. м, розташоване у секції 6 будинку АДРЕСА_2 , як і інші чотири нежитлові приміщення на технічному поверсі будинку загальною площею 274,9 кв. м, було розподілено під творчу майстерню та за своїм функціональним призначенням нежитлового приміщення (для житлових будинків) є творчою майстернею і введено в експлуатацію, тобто є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин з окремими конструктивними елементами.
В судовому засіданні на запитання суду представник позивача не зміг надати обгрунтованих пояснень з приводу того, яким чином нежитлове приміщення, що передане у власність ОСОБА_2 відповідно до оспорюваних правочинів, могло бути використане для задоволення потреб чи інтересів співвласників багатоквартирного будинку, зокрема й ОСОБА_1 . Представник лише посилався на ту обставину, що спірне приміщення знаходиться на технічному поверсі, тому відповідно до вимог закону воно вважається допоміжним. 
Однак, стороною позивача не надано суду документальних даних про те, що спірне приміщення з початку проектування будинку передбачалось саме як допоміжне, а не як нежитлове з розподілом під творчу майстерню, та відповідних клопотань про витребування таких доказів у компетентних осіб чи органів не заявлялося в суді першої та апеляційної інстанцій.
Таким чином, на підставі поданих сторонами доказів можна дійти висновку, що нежитлове приміщення технічного поверху № 735/1 у секції 6 по АДРЕСА_2 ні за своїм розташуванням у житловому будинку (комплексі), ні за технічними характеристиками та властивостями, ні за порядком та способом функціонального використання не відноситься до категорії допоміжних, а відтак підстав вважати, що відповідачі розпорядилися майном, яке належить на праві спільної сумісної власності всім співвласникам житлового будинку немає.
Посилання представника позивача - адвоката Колесника К.А. на лист-відповідь комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» № 114/579/2 від 12.02.2018 року, наданий на його адвокатський запит, не заслуговують на увагу як безпідставні, оскільки у матеріалах справи відсутні дані про те, що це комунальне підприємство було організатором чи замовником будівництва багатоквартирного будинку, як зазначено в позові у відповідності до договору від 17.01.2012 року № 130/20. 
Крім того, за змістом даного листа у адвокатському запиті представника позивача ставилося питання лише щодо надання інформації про те, чи відноситься приміщення, розташовані на технічному поверсі 1 та технічному поверсі 2 у секції 6 будинку АДРЕСА_2 до категорії допоміжних приміщень та/або приміщень загального користування житлового будинку (комплексу) або зазначені приміщення проектувалися та введені у експлуатацію в якості окремих житлових приміщень квартир. Тобто, запитувана інформація поставлена представником позивача таким чином, що в будь якому випадку спірне приміщення відносилось до категорії приміщень, що не підлягали передачі у власність без згоди співвласників будинку, проте взагалі не порушувалось питання про правовий статус цього приміщення з огляду на його нежитловий характер для задоволення потреб непромислового характеру на час передачі у власність відповідача.
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Як передбачено частиною четвертою статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Під час судового розгляду позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що спірне нежитлове приміщення належить співвласникам будинку та має інший правовий статус ніж визначений законом для такого виду приміщень.
У відповідності до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Так, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до положень статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» всі суб`єкти інвестиційної діяльності незалежно від форм власності та господарювання мають рівні права щодо здійснення інвестиційної діяльності, якщо інше не передбачено законодавчими актами України. За рішенням інвестора права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результатами їх здійснення можуть бути передані іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Взаємовідносини при такій передачі прав регулюються ними самостійно на основі договорів. Інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.
Враховуючи встановленні обставини справи та вимоги наведених норм законодавства, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним укладеного між відповідачами інвестиційного договору та наступних договорів відступлення прав та обов`язків за цим договором, оскільки зазначеними правочинами не були порушені права позивача, як співвласника допоміжного приміщення загального користування у багатоквартирному будинку і вони не потребують судового захисту.
Укладення інвестиційного договору не становило втручання, яке не відповідало закону, та не було порушено статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Заявляючи позовні вимог про скасування запису про право власності на нерухоме майно, позивач зазначала, що приватний нотаріус КМНО Клішин Д.А., як державний реєстратор, здійснив первинну державну реєстрацію нежитлового приміщення № 735/1 у секції 6 по АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 без наявності документа, який би підтверджував виникнення, перехід, або припинення права власності на нежитлове приміщення технічного поверху, а саме: протоколу загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку за зазначеною адресою.
Разом з тим, як встановлено вище, за наданими сторонами доказами спірне приміщення не відносилося до категорії допоміжних у багатоквартирному будинку, тому відповідно до вимог ЦК та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» згода на відчуження такого окремого об`єкту нерухомого майна забудовником, оформлена відповідним протоколом загальних зборів співвласників, не була необхідна і подальша державна реєстрація права власності на нежитлове приміщення цього житлового будинку здійснена з дотриманням встановленої процедури та положень закону.
Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, забезпечення визнання та захисту державою таких прав, урегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також прийнятим на його виконання Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державній реєстрації прав, зокрема, підлягає право власності (стаття 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Обов`язки державного реєстратора, яким також є нотаріус, при здійсненні реєстраційних дій, визначені у статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з якою реєстратор зобов`язаний, зокрема: встановити відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевірити відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; перевірити наявність обтяжень прав на нерухоме майно.
Стаття 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Згідно з пунктом 3, 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.
Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування, на підставі рішення суду, рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав (стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 було подано приватному нотаріусу КМНО Клішину Д.А. повний перелік документів, необхідних для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відповідно до пункту 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за нею об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір № 30-13/09/16 від 30.09.2016 року; довідку про повну сплату № 13-01/11/16 від 1.11.2016 року; договір про відступлення прав та обов`язків за інвестиційним договором № 30-13/09/16 від 11.08.2017 року; договір про відступлення прав та обов`язків за інвестиційним договором № 30-13/09/16 від 14.11.2017 року з актом приймання-передачі майнових прав від 14.11.2017 року; акт прийняття-передачі об`єкта інвестування № 735/1 від 14.11.2017 року; витяг з Переліку інвесторів, які брали участь у інвестуванні з наказом про затвердження Переліку інвесторів, які брали участь в інвестуванні об`єкта будівництва № 14-11/НП від 14.11.2017 року); технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (технічний паспорт на нежитлове приміщення № 735/1 в АДРЕСА_5 , виготовлений 14.09.2016 року ТОВ «Оксі-К Консалтинг»); копію документу, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, який прийнято в експлуатацію після 1 січня 2013 року (сертифікат про готовність до експлуатації серії ІУ № 165152791091, виданий ДАБІ України 6.10.2015 року); копію документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (розпорядження Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації від 5.02.2016 року № 79 про присвоєння поштової адреси); копію документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (декларація про готовність до експлуатації об`єкта, зареєстрована Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 2.11.2016 року за № КВ143163071065), при цьому було перевірено наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів та визначено, що спірне приміщення окремим об`єктом нерухомості із функціональним призначенням «творча майстерня» і введено в експлуатацію.
У письмових документах, наданих ОСОБА_2 приватному нотаріусу КМНО Клішину Д.А., не було виявлено невідповідностей або суперечностей. У зв`язку з цим, суд обґрунтовано вважав, що процедура державної реєстрації права власності на приміщення № 735/1 секції 6 будинку по АДРЕСА_2 була правомірною та відбулася у відповідності до вимог законодавства України.
Посилання позовної заяви на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 9.07.2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 3.09.2019 року про закриття провадження у справі № 826/12995/18 за позовом  ОСОБА_1 до приватного нотаріуса КМНО Клішина Д.А., треті особи: ОСОБА_2 , ОСББ «Донця 2а», про визнання протиправним та скасування рішення не мають преюдиційного значення для вирішення даної справи в розумінні положень статті 82 ЦПК України, оскільки зазначеними судовими рішеннями встановлено лише юрисдикцію спору між сторонами та не встановлено жодних обставин справи, які підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.
Інші позовні вимоги за змістом самого позову та обставин справи, а саме: зобов`язання ОСОБА_2 вчинити певні дії щодо належної йому квартири та скасування запису про право власності, вчиненого державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Макаровим О.В. щодо цієї квартири, є похідними та взаємопов`язаними з вимогами щодо визнання недійсним оспорюваних правочинів, скасування запису про право власності, вчинененого приватним нотаріусом КМНО Клішиним Д.А., відтак задоволенню також не підлягають.
Із матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 - адвокат Мороз В.П. порушував питання про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції, розмір яких за попереднім (орієнтовним) розрахунком становить 37 600 грн.
Так, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За приписами частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо). 
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, або розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Такий правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).
На підтвердження своїх вимог про стягнення з позивача на користь відповідача витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги в суді першої інстанції, представником відповідача до відзиву на позовну заяву надано належним чином засвідчені копії: договору про надання правової допомоги (про надання професійної правничої допомоги), укладеного 24.02.2020 року між АО «Супрема Лекс» в особі керуючого партнера Мороза В.П. та ОСОБА_2 ; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 5509 від 19.06.2014 року; ордера на надання правової допомоги серії КВ № 827145 від 24.02.2020 року; квитанції АТ КБ «ПриватБанк» № 0.0.1633818257.1 та № 0.0.1633816947.1 від 28.02.2020 року про фактичну оплату послуг з надання правової допомоги АО «Супрема Лекс» згідно укладеного договору від 24.02.2020 року на загальну суму 37 600 грн; а в самому відзиві зазначено детальний опис робіт (наданих послуг), які необхідно виконати адвокату з метою захисту прав та інтересів відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції.
До відзиву також долучено докази надсилання його копії та доданих документів іншим учасникам справи, у тому числі і ОСОБА_1 на адресу, зазначену у позовній заяві, утім клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката до закінчення розгляду справи подано не було.
В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Колесник К.А. зазначив, що заявлений відповідачем розмір судових витрат на правничу допомогу є нереальним та відповідає критеріям розумності, тоді як у позовній заяві було заявлено попередній розрахунок судових витрат на загальну суму 245 000 грн, з яких 150 000 грн - на професійну правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги про те, що адвокат Мороза В.П. є одночасно представником відповідачів приватного нотаріуса КМНО Клішина Д.А. та ОСОБА_2 , а відзиви на позовну заяву є схожими між собою, відхиляються колегією суддів з огляду на те, що кожен з учасників справи реалізує свої процесуальні права та несе процесуальні обов`язки незалежно один від одного і від представництва їхніх інтересів в суді.
Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що відповідачем доведено понесення ним витрат за надання професійної правничої допомоги по даній справі у розмірі 37 600 грн в суді першої інстанції, які підлягають стягненню з позивача на його користь, оскільки у задоволенні позову відмовлено.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів представника позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, обґрунтовані підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого судового збору відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                                          Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                          С.А. Голуб

Д.О. Таргоній