ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/3367/19                                        Головуючий суддя І інстанції Горбунова Я. М.
Провадження № 22-ц/818/2944/20                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: купівлі-продажу

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 жовтня 2020 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 - Бурлака І.В., Котелевець А.В.,
за участю секретаря :Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні  апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 січня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Горбунової Я.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Головного управління ДПС у Харківській області про визнання укладеним договору купівлі-продажу, визнання права власності, звільнення з-під арешту, виключення з актів опису майна та звільнення з податкової застави,
встановив:

07 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Головного управління ДПС у Харківській області про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності, звільнення з-під арешту, виключення з актів опису майна та звільнення з податкової застави.
Позовна заява мотивована тим, що 06 березня 2012 року ОСОБА_2 було видано генеральну довіреність на ім`я ОСОБА_3 із правом розпорядження автомобілем марки Renault Megan, рік випуску 2006, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований РЕВ МВ №1 ДАІ ГУМВСУ в Харківській області.
Вказав, що 21 березня 2012 року ОСОБА_3 отримав від позивача грошові кошти у розмірі 805 гривень у якості застави, про що було складено розписку, в якій зазначено, що «расписка дана для совершения сделки купли-продажи автомобіля 22.03.2012 года».
22 березня 2012 року ОСОБА_3 діючи від імені ОСОБА_2 , видав Генеральну довіреність на Авто на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з правом розпорядження (у т.ч. відчуження). 22 березня 2012 ОСОБА_3 одержав від позивача грошові кошти у еквіваленті 11200 доларів США.
Тому, на думку позивача, починаючи з 22 березня 2012 року позивач фактично володіє, користуються та розпоряджається спірним автомобілем. Автомобіль фактично було придбано. Однак, через відсутність на момент фактичного укладення договору купівлі-продажу автомобіля у позивача коштів на переоформлення транспортного засобу з продавця на покупця, вони разом із ОСОБА_3 , який фактично виступив продавцем автомобіля прийняли рішення щодо оформлення довіреності на розпорядження автомобілем.
ОСОБА_3 , отримавши грошові кошти від позивача, передав усі необхідні документи, у тому числі і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Довіреність була оформлена на позивача.
При оформленні довіреності сторони розуміли, що насправді уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу.
05 лютого 2019 р. в межах чинності довіреності, позивач виявив бажання зареєструвати за собою право власності на придбаний автомобіль та внести відомості про це до відповідних реєстрів. Однак, йому стало відомо, що відповідно до відомостей, що містяться у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна міститься два записи щодо обтяження автомобіля, а саме: 06.01.2017 року реєстратором Харківської філія ДП «Національні інформаційні системи» на підставі акту опису майна №1 від 04.01.2017 р., складеного Київською ОДНІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області, накладено публічне обтяження у вигляді податкової застави на автомобіль; 09.08.2018 року Московським відділом ДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області, накладено арешт на автомобіль.
Обидва обтяження накладено на автомобіль як на майно відповідача ОСОБА_2 .
Проте станом на день обтяження (як арешту, так і податкової застави), автомобіль не перебував у власності відповідача  ОСОБА_2 , у зв`язку із чим не могло бути обтяжене на рахунок погашення її заборгованостей.
Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 30 січня 2020 року Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки та моделі Renault Megan, рік випуску 2006, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , тип ТЗ легковий седан-В, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованим РЕВ МВ №1 ДАІ ГУМВС в Харківській області, виключити вказаний автомобіль з актів опису майна, звільнити з-під арешту та звільнити з податкової застави.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі Головне управління ДПС у Харківській області просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Вказало, що суд першої інстанції не вірно застосував приписи ст.ст.88,89,93 ЦПК України та ст.655 ЦК України. Сторонами не дотримано форми правочину.
Зазначило, що у постанові Верховного суду від 22.01.2019 року у справі №145/145/17 визначено, що продаж транспортного засобу, який має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорту). Верховний суд України у постанові від 16.12.2015 у справі №6-668цс15 визначився з правовою позицією, згідно з якою видача довіреності на володіння, користування й розпорядження транспортними засобами не може вважатися укладеним відповідно до закону договором купівлі-продажу. 
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі не відповідає. 
Судовим розглядом встановлено, що 06 березня 2012 року ОСОБА_2 було видано генеральну довіреність на ім`я ОСОБА_3 із правом розпорядження автомобілем марки Renault Megan, рік випуску 2006, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований РЕВ МВ №1 ДАІ ГУМВСУ в Харківській області.
21 березня 2012 року ОСОБА_3 отримав від позивача грошові кошти у розмірі 805 гривень у якості застави за автомобіль марки Renault Megan, рік випуску 2006, реєстраційний номер НОМЕР_1 , про що було складено розписку, в якій зазначено, що «расписка дана для совершения сделки купли-продажи автомобіля 22.03.2012 года» (а.с.10).
22 березня 2012 року ОСОБА_3 діючи від імені ОСОБА_2 , видав Генеральну довіреність (в порядку передоручення) на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з правом керування, користування, розпорядження (у т.ч. відчуження) автомобіля марки Renault Megan, рік випуску 2006, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.8,9).
22 березня 2012 року ОСОБА_3 одержав від позивача грошові кошти у еквіваленті 11200 доларів США, про що також було складено розписку, та передав ОСОБА_1 автомобіль і всі необхідні документи, у тому числі, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а.с.11).
05 лютого 2019 року в межах чинності довіреності, позивач виявив бажання зареєструвати за собою право власності на придбаний автомобіль та внести відомості про це до відповідних реєстрів. Однак, йому стало відомо, що відповідно до відомостей, що містяться у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна міститься два записи щодо обтяження автомобіля, а саме: 06.01.2017 року реєстратором Харківської філії ДП «Національні інформаційні системи» на підставі акту опису майна №1 від 04.01.2017 р., складеного Київською ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області, накладено публічне обтяження у вигляді податкової застави на автомобіль; 09.08.2018 року Московським відділом ДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області накладено арешт на автомобіль (а.с.6-7).
Обидва обтяження накладено на автомобіль як на майно відповідача ОСОБА_2 , яка має податковий борг, і належне їй майно, як платника податку, передано у податкову заставу.
Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Зазначені обставини підтверджуються наданими суду копіями довіреностей, розписок, листами-зверненнями позивача та відповідями на них, та заявами відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які нотаріально посвідчені, та в яких відповідачі по суті визнали позовні вимоги та надали пояснення відповідно до тих обставин, які позивач виклав у позові, при цьому зазначили, що при оформленні довіреності сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розуміли, що насправді укладають договір купівлі-продажу автомобіля.
Відповідно до ст. 655 ЦК України договір купівлі-продажу автомобіля - це угода, за якою продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Видача довіреності – це односторонній правочин, який вчиняється по волі однієї особи, а сама довіреність є письмовим документом, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі, що передбачено ст. 244 ЦК України.
Згідно ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Таким чином, видача довіреності є правочином, спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків в інтересах довірителя, а не повіреного.
Частиною 1 ст.659 ЦК України продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар.
З копії розписки від 22.03.2012 року вбачається, що дана розписка дана для вчинення угоди купівлі-продажу автомобіля (а.с.10).
Як вбачається з копії розписки від 22.03.2012 року ОСОБА_3 про отримання ним коштів за проданий автомобіль, зазначив: «Неоплаченных штрафов на данное время за автомобилем не числится, автомобиль в залоге, кредите, аресте не находится» (а.с.11).
На підставі цього суд вважав встановленим, що видана довіреність є удаваним правочином, оскільки він був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме: договір купівлі-продажу автомобіля, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 , який діяв за дорученням ОСОБА_2 , гроші у розмірі еквівалентному 11 200 доларів США як плату за автомобіль, а ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 автомобіль марки Renault Megan, рік випуску 2006, реєстраційний номер НОМЕР_1 та генеральну довіреність з правом його відчуження.
Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Пунктом 3 ч.1 ст. 208 ЦК України передбачено, що даний договір належало вчиняти у письмовій формі, так як він вчинений між фізичними особами на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Згідно ч.1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є чинним з моменту його державної реєстрації.
Суд також дійшов висновку, що причиною приховування договору купівлі-продажу була фінансова неможливість понесення позивачем додаткових витрат по переоформленню автомобіля договору в день його укладання; сторони фактично вчинили дії по виконанню умов договору купівлі-продажу автомобіля, що призводять до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу.
При цьому суд першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України послався на правові висновки, які були викладені у постанові Верховного суду України від 30.01.2019 р. № 444/848/16-ц.
Пленум Верховного Суду України у пункті 25 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інших правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
У згаданій справі судами першої та другої інстанції було встановлено, що за нотаріально посвідченою односторонньою угодою, був прихований інший правочин, який сторони насправді вчинили, а саме договір купівлі-продажу автомобіля, оскільки за цією угодою подружня пара передала власнику автомобіля – третій особі грошові кошти за придбаний автомобіль, а подружжю було передано автомобіль та генеральну довіреність з правом його відчуження. Якщо сторони фактично вони вчинили дії з виконання умов договору купівлі-продажу автомобіля, то касаційний суд дійшов висновку, що вони призводять до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу.
Однак, у даному випадку згадана правова позиція касаційного суду не є релевантною, оскільки прихований правочин купівлі-продажу у даній справі не був вчинений внаслідок відсутності державної реєстрації автомобіля за позивачем, що відповідно до постанови КМУ від 07.09.1998р. № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», що було пов`язано з перебування автомобіля під публічним обтяженням у вигляді податкової застави, 09.08.2018 року Московський відділом ДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області було накладено на нього арешт, - тобто за відсутності скасування арешту був порушений публічний порядок укладення договорів купівлі-продажу. Такі дії не відповідають принципу справедливості, добросовісності та розумності, передбаченому п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України і тому такий правочин купівлі-продажу не може бути легалізований. З цих підстав колегія суддів не застосовує згаданий правовий висновок касаційного суду, який не є релевантний до обставин цієї справи.
При цьому суд помилково застосував ст. 640 ЦК України, згідно якої якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» передбачена письмова форма договору купівлі-продажу автомобілів. Відповідно до п.4 зазначеної постанови перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділу ДАІ, що у даному випадку не було зроблено.
Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд помилився із застосуванням норм матеріального права, то відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції з цих підстав скасовує оскаржене судове рішення повністю та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 388, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
постановив:

       Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області – задовольнити.
       Рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 січня 2020 року–скасувати.
       У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 19 жовтня 2020 року.

Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      І.В.Бурлака.

А.В.Котелевець.