ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/634/20          Суддя (судді) суду 1-ї інст.: 
          Погрібніченко І.М.

ПОСТАНОВА
Іменем України

02 грудня 2020 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Єгорової Н.М., 
          Федотова І.В.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Перт" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протравними дій, скасування вимоги, рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати дії Головного управління ДПС у м. Києві щодо виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2019 по справі № 826/8923/17 неправомірними;
- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 03.12.2019 № 37603-10, видану Головним управлінням ДПС у м. Києві;
- визнати протиправним та скасувати рішення про опис майна у податкову заставу від 03.12.2019 № 37603-10, прийняту Головним управлінням ДПС у м. Києві та як наслідок вилучити відповідні записи про обтяження майна податковою заставою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Державного реєстру обтяжень рухомого майна;
- зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві привести у відповідність інтегровану картку платника ТОВ «Перт» (код ЄДРПОУ 35263995) шляхом: сторнування (зменшення) та/або скасування та/або списання суми податкового боргу ТОВ «Перт» зі сплати податку на додану вартість за березень, квітень 2015 року у розмірі 923 402 грн; сторнування (зменшення) та/або скасування та/або списання всіх штрафних (фінансових) санкцій (штрафи), а також пені, які виникли у зв`язку із несплатою ТОВ «Перт» податку на додану вартість за березень, квітень 2015 року за весь час нарахування та обліку; врахуванні фактичних платежів ТОВ «Пері» у розмірі 400 481 грн, що було сплачено ТОВ «Перт» та які було зараховано в рахунок погашеним заборгованості зі сплати ПДВ за березень, квітень 2015 року шляхом перенесення та/або обліку суми у розмірі 400 481 грн до переплати ТОВ «Перт» з податку на додану вартість.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року позов задоволено частково:
- визнано протиправною та скасовано податкову вимогу № 37603-10 від 03.12.2019;
- визнано протиправним та скасовано рішення про опис майна у податкову заставу №    37603-10 від 03.12.2019;
- зобов`язано Головне управління ДПС у м. Києві привести у відповідність інтегровану картку платника ТОВ «Перт» шляхом: сторнування (зменшення) та/або скасування та/або списання суми податкового боргу ТОВ «Перт» зі сплати податку на додану вартість за березень, квітень 2015 року у розмірі 923 402 грн, сторнування (зменшення) та/або скасування та/або списання всіх штрафних (фінансових) санкцій (штрафи), а також пені, які виникли у зв`язку із несплатою ТОВ «Перт» податку на додану вартість за березень, квітень 2015 року за весь час нарахування та обліку, врахуванні фактичних платежів ТОВ «Пері» у розмірі 400 481 грн, що було сплачено ТОВ «Перт» та які було зараховано в рахунок погашеним заборгованості зі сплати податку на додану вартість за березень, квітень 2015 року шляхом перенесення та/або обліку суми у розмірі 400  481 грн до переплати ТОВ «Перт» з податку на додану вартість.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані податкова вимога, рішення про опис майна є правомірними, а підстави для коригування інтегрованої картки відсутні.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
Також позивачем заявлене клопотання про закриття апеляційного провадження, оскільки на його думку, апеляційну скаргу підписано особою, яка не має повноважень її підписувати.
Частиною першою статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) встановлено, що сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Отже, процесуальний кодекс розмежовує такі юридичні категорії, як «представництво» і «самопредставництво». При цьому особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника (частина друга цієї статті).
Що стосується представництва, то за визначенням, наведеним у ст. 237 Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі - ЦК), ним є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч. ч. 1, 3 вказаної статті).
Відповідно до підпункту 19 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
02.06.2016 за №1401-VIII Верховною Радою України було прийнято зміни до Конституції України, відповідно до яких розділ XV «Перехідні положення» Основного Закону України було доповнено пунктом 11, який передбачає, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року (абзац перший пункту). Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюватиметься з 1 січня 2020 року (абзац другий пункту). 30 вересня 2016 року зміни набули чинності.
Отже, представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах з 01 січня 2020 року здійснюється виключно прокурорами або адвокатами.
Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.
Відповідно до частини четвертої статті 131-2 Конституції України законом також можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.
Водночас, варто зазначити, що пунктом 11 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України врегульовані саме питання представництва. Про «самопредставництво» в Конституції України не йдеться, воно передбачено лише відповідними положеннями процесуальних кодексів.
За загальним правилом, підтримуваним у теорії права, самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення. Принаймні, таке розуміння цих правовідносин закладене у частині 10 статті 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» від 6 лютого 2018 року № 2275-VIII. Таке ж визначення означеного поняття було відображено у попередній редакції статті 55 КАС.
Разом з тим, змінами, внесеними до КАС Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» від 18 грудня 2019 року № 390-IX розширено випадки самопредставництва юридичної особи, суб`єкта владних повноважень і визначено, що «юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені» та визначено вичерпний перелік документів, що можуть підтвердити відповідні повноваження: «відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту)» (ч. 3 ст. 55 КАС). Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина 4 цієї статті).
З аналізу змісту цієї норми закону вбачається, що допуск особи до участі у справі та визнання належно вчиненими будь-яких інших з переліку передбачених статтею 44 КАС процесуальних прав можливий за умови сукупної наявності обох цих умов. Отже, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності).
Поряд з тим, залишаються чинними і такими, що підлягають обов`язковому виконанню, приписи ЦК та Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року № 755-IV (далі - Закон № 755-IV) з наступними змінами та доповненнями.
Так, держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом (ч. 2 ст. 167 ЦК). До юридичних осіб публічного права, що створені державою, слід віднести й органи влади та управління: Верховну Раду України, КМУ, міністерства, відомства, державні комітети, інспекції, і т і.
Частиною першою статті 82 ЦК визначено, що на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини першої статті 92 ЦК юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.
Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації (ч. 4 ст. 87 ЦК).
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації, регулюються, окрім ЦК, спеціальним Законом № 755-IV.
Загальні засади державної реєстрації, а також її основні принципи визначені в статті 4 вказаного Закону. До них, зокрема, належать обов`язковість та публічність державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі.
З метою забезпечення державних органів достовірною інформацією створено Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр, Реєстр) (ч.1 ст. 7 Закону № 755-IV) .
Обов`язковому відображенню (реєстрації) в Єдиному державному реєстрі, серед інших перелічених у цій статті відомостей, належать: відомості щодо керівників державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб та осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі:    прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (ч.3 ст.9 Закону).
При цьому, відповідно до пункту другого частини першої статті першої цього закону Витяг з Єдиного державного реєстру (далі - Витяг) містить відомості, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі.
Статус документів та відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру, закріплений статтею 10 Закону № 755-IV, яка, зокрема, визначає, що внесені до Реєстру документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі. Якщо ж відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі.
Отже, наявність відповідного запису у реєстрі є належним і достатнім (достовірним) підтвердженням наявності таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, яким є і суд.
Наведене цілком відповідає правовим висновкам Верховного Суду, які сформовані в ухвалах, на які позивач посилається у поданій заяві.
Як вбачається з матеріалів справи, апеляційну скаргу підписано Володимиром Музикою , повноваження якого на самопредставництво скаржника в судах підтверджені відомостями Єдиного державного реєстру, витяг з якого долучено до апеляційної скарги.
Наведені матеріли цілком дозволяють визначити наявність в особи, яка підписала апеляційну скаргу. Будь-яких спеціальних додаткових вимог щодо ідентифікації цієї особи-підписанта, як то подання суду копії чи оригіналу документу, що посвідчує особу, встановлення та порівняння його реквізитів, особиста явка, тощо, норми чинного законодавства не містять.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про закриття апеляційного провадження.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 03.08.2007 між позивачем (Клієнт) та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (Банк) укладено Договір № 091-07/АН на розрахунково-касове обслуговування (далі - Договір).
Відповідно до умов пункту 1.1. Договору Банк відкриває Клієнту поточний рахунок в національній валюті НОМЕР_1 та зобов`язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування.
Між АТ Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Перт» 05.05.2009 укладено Додаткову угоду № 001 до Договору від 03.08.2007 № 097-07/АН на розрахунково-касове обслуговування.
Згідно з пункту 1.1. Додаткового договору Банк зобов`язується проводити розрахункове обслуговування Клієнта з використанням системи електронних платежів «Клієнт-Банк», в т.ч. проводити розрахункові операції по дорученню Клієнта з використанням розрахункових документів в електронній формі, що передаються по каналам електронного зв`язку на умовах передбачених Договором на розрахункове-касове обслуговуванням та цим Додатковим договором, чинним законодавством України та внутрішніми правовими актами Банка.
Згідно з пунктом 8.1. Додаткового договору даний додатковий договір вступає в силу з моменту його підписання повноважними представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє до « 31» грудня 2020 року.
Відповідно до пункту 2.1. Договору Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунку в операційний день Банку у порядку і на умовах, визначених чинним законодавством України та банківськими правилами.
Згідно з пунктом 2.2. Договору списання Банком грошових коштів з рахунку здійснюється за дорученням Клієнта або без його доручення у випадках, передбачених чинним законодавством України.
Пунктом 2.1. Додаткового договору встановлено, що розрахункове обслуговування Клієнта здійснюється з використанням документів в електронній формі, в т.ч. платіжних доручень, заявок на купівлю-продаж валюти, виписок по рахункам Клієнта, зведених відомостей сум заробітної плати для зарахування на поточні рахунки працівників Клієнта, інших документів Клієнта.
Згідно з пунктом 5.3. Додаткового договору електронні документи, прийняті Банком від Клієнта по системі «Клієнт-Банк» в операційний день з 09.00 до 17.00 годин, проводяться по рахункам в той же день. Документи, прийняті після 17.00 проводяться наступного робочого дня.
ТОВ «Перт» 28.04.2015 платіжним дорученням №259, сформованим в системі «Клієнт-Банк», зобов`язав АТ «Банк «Фінанси та Кредит» перерахувати 679 686 грн на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий ТОВ «Перт» в Казначействі України, код 899998, на сплату податкових зобов`язань Позивача по ПДВ за березень 2015 року. Водночас, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вказане платіжне доручення не виконав.
ТОВ «Перт» платіжним дорученням від 26.05.2015 № 311, сформованим в системі «Клієнт-Банк», зобов`язав ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» перерахувати 243 716 грн на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий ТОВ «Перт» в Казначействі України, код 899998, на сплату податкових зобов`язань Позивача по ПДВ за квітень 2015 року. Водночас, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вказане платіжне доручення не виконав.
Державною податковою інспекцією у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві 14.09.2015 прийнята податкова вимога № 4610-23 сплату податкового боргу за узгодженим грошовим зобов`язанням податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 738,27 грн разом із штрафними санкціями та пенею, нараховану на нього, також було прийнято рішення про опис майна у податкову заставу № 4610-23.
Не погоджуючись із зазначеними рішеннями позивачем їх було оскаржено до Окружного адміністративного суду м. Києва.
Постановою Окружного адміністративного суду м Києва від 14.02.2017 у справі №826/106/16, яка набрала законної сили, було визнано протиправним та скасовано податкову вимогу від 14.09.2015 №4610-23 та рішення про опис майна у податкову заставу від   14.09.2015 №4610-23, мотивуючи тим, що заборгованість позивача виникла з вини Банку.
На виконання зазначеної вище постанови суду Державною податковою інспекцією у Печерському районі ГУ ДФС у м.   Києві було скасовано оскаржувані податкову вимогу від   14.09.2019 №4610-23 та рішення про опис майна у податкову заставу від 14.09.2019 № 4610-23, водночас автоматично було прийнято нову податкову вимогу від 27.06.2017 №   40904-17 всього на суму 923 402 грн. та рішення про опис майна у податкову заставу від 27.06.2017 року № 40904-17.
Зазначені вище рішення податкового органу позивачем також було оскаржено в судовому порядку.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2019 у справі №826/8923/17 задоволено позовні вимоги ТОВ «Перт», податкову вимогу від 27.06.2017   року №40904-17 та рішення про опис майна у податкову заставу від 27.06.2017  №40904-17 скасовано й зобов`язано Державну податкову інспекцію у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві списати безнадійну заборгованість з податку на додану вартість за березень, квітень 2015 року всього на суму 923 402 грн.
Водночас, відповідачем, з огляду на неповне погашення позивачем заборгованості з податку на додану вартість у сумі 226 330,70 грн. (з яких 4  817,00 основний платіж та 221  513,70 грн. пеня), 03.12.2019 винесено нову податкову вимогу №37603-10 та рішення про опис майна у податкову заставу №37603-10.
Не погодившись з такими рішеннями, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про порушення відповідачем положень статті 129 Податкового кодексу України (далі - ПК) в частині не скасування штрафних санкцій, які були нараховані відповідно до податкового боргу за березень, квітень 2015 року на суму 923 402 грн та протиправність нарахування нового податкового боргу в сумі 226 330,70 грн.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає.
Щодо податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу №37603-10 від 03.12.2019.
Відповідно до пункту 16.1.4 статті 16 ПК платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 ПК податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Пунктом 38.1 статті 38 ПК передбачено, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
За змістом пункту 57.1 статті 57 ПК платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 14.1.175 статті 14 ПК податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Згідно з пунктом 59.1 статті 59 ПК разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до пункту 89.1 статті 89 ПК право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку.
Згідно пункту 89.3 статті 89 ПК опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, яке пред`являється платнику податків, що має податковий борг.
Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що у разі несплати у встановлені законом строки самостійно визначеного платником податкового зобов`язання, така сума набуває статусу податкового бору, а у контролюючого органу виникають підстави для направлення такому платнику податкової вимоги та для прийняття рішення про опис майна у податкову заставу.
Пунктами 129.6, 129.7 статті 129 ПК передбачено, що за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», з вини банку або органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, такий банк/орган сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач вказує, що станом на час прийняття оскаржуваних податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу, за позивачем рахувався податковий борг, який виник у зв`язку із несплатою самостійно визначених податкових зобов`язань за березень, квітень 2015 року та, як наслідок, нарахованої пені.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно доданої відповідачем інтегрованої картки, за позивачем обліковується борг з нарахованої пені у розмірі 221 513,70 грн, а також заборгованість по основному платежу у розмірі 4  817 грн, що сформувався в результаті залишку за результатом погашення недоїмки у розмірі 700 689,41 грн за рахунок переплати у сумі 695 872,41 грн.
Водночас, як вбачається з наведених вище норм пунктів 129.6, 129.7 статті 129 ПК, платник податку не може нести відповідальності за несплату податкових зобов`язань, несплата яких сталася з вини банку, а не платника. 
Як вірно встановлено судом першої інстанції, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2019 у справі №826/8923/17 встановлено факт направлення позивачем до свого банку належним чином оформлених платіжних вимог на оплату податкових платежів, проте банком такі вимоги не виконані.
Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність визначення позивачу податкового боргу у вигляді пені, оскільки несплата зобов`язань відбулась не з вини позивача, а у зв`язку із невиконанням банком своїх обов`язків. Наведене у повній мірі відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 804/4602/16, на яку міститься посилання в апеляційній скарзі.
В апеляційній скарзі відповідач також вказує, що не зважаючи на скасування попередніх податкових вимог, позивачем не виконано обов`язку з оплати податкових зобов`язань за березень, квітень 2015 року.
Водночас, згаданою постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2019 у справі №826/8923/17 зобов`язано Державну податкову інспекцію у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві списати безнадійну заборгованість з податку на додану вартість за березень, квітень 2015 року на суму 923 402 грн, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не вправі наполягати на погашенні позивачем податкових зобов`язань, які судом зобов`язано списати як безнадійні.
Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваних податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу, які прийняті у зв`язку із існуванням податкового боргу, правомірність визначення якого у ході судового розгляду встановлена не була.
Щодо зобов`язання відповідача привести у відповідність інтегровану картку позивача.
Як зазначалося, судом першої інстанції зобов`язано відповідача привести у відповідність інтегровану картку платника позивача шляхом: сторнування (зменшення) та/або скасування та/або списання суми податкового боргу зі сплати податку на додану вартість за березень, квітень 2015 року у розмірі 923 402 грн, всіх штрафних (фінансових) санкцій (штрафи), а також пені, які виникли у зв`язку із несплатою цього податку у розмірі 400 481 грн, що було сплачено ТОВ «Перт» та які було зараховано в рахунок погашеним заборгованості зі сплати податку на додану вартість за березень, квітень 2015 року шляхом перенесення та/або обліку суми у розмірі 400 481 грн до переплати ТОВ «Перт» з податку на додану вартість.
Зміст наведених позовних вимог дає підстави для висновку, що позивач фактично просить визначити у такий спосіб порядок та правові наслідки виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2019 у справі №826/8923/17, якою, як зазначалося, Державну податкову інспекцію у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві зобов`язано списати безнадійну заборгованість з податку на додану вартість за березень, квітень 2015 року на суму 923 402 грн.
Колегія суддів зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту у вказаній частині вимог не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення.
Подібна позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 686/23317/13-а, від 06.02.2019 у справі № 816/2016/17, а також в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №806/2143/15.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.      
Колегія суддів наголошує, що позивач не позбавлений права ініціювати перед судом у справі №826/8923/17 питання неналежного виконання відповідачем судового рішення, встановлення способу та порядку його виконання, проте, вирішення таких питань шляхом подання нового позову, норми чинного законодавства не передбачають.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення а частині задоволених позовних вимог щодо зобов`язання відповідача привести у відповідність інтегровану картку платника ТОВ «Перт».
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині зобов`язання відповідача привести у відповідність інтегровану картку, а позов в цій частині залишенню без задоволення.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві задовольнити частково.
Скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Головного управління ДПС у м. Києві привести у відповідність інтегровану картку платника ТОВ «Перт» шляхом: сторнування (зменшення) та/або скасування та/або списання суми податкового боргу ТОВ «Перт» зі сплати податку на додану вартість за березень, квітень 2015 року у розмірі 923 402 грн, сторнування (зменшення) та/або скасування та/або списання всіх штрафних (фінансових) санкцій (штрафи), а також пені, які виникли у зв`язку із несплатою ТОВ «Перт» податку на додану вартість за березень, квітень 2015 року за весь час нарахування та обліку, врахуванні фактичних платежів ТОВ «Пері» у розмірі 400 481 грн, що було сплачено ТОВ «Перт» та які було зараховано в рахунок погашеним заборгованості зі сплати податку на додану вартість за березень, квітень 2015 року шляхом перенесення та/або обліку суми у розмірі 400 481 грн до переплати ТОВ «Перт» з податку на додану вартість.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скасованої частини позовних вимог відмовити.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          Н.М. Єгорова

Суддя          І.В. Федотов