Ухвала
Іменем України
 
18 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 760/5966/19
провадження № 61-16576ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Державного підприємства «СЕТАМ», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заган Марини Анатоліївни, ОСОБА_2 про визнання недійсними електронних торгів, свідоцтва та запису про право власності,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: визнати недійсними прилюдні (електронні) торги щодо продажу квартири АДРЕСА_1 , проведені 04 лютого 2019 року Державним підприємством «СЕТАМ» (далі - ДП «СЕТАМ») та оформлені протоколом проведення електронних торгів № 386411; визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 21 лютого 2019 року № 261, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган М. А. на ім`я ОСОБА_2 ; визнати недійсним запис про право власності № 30399525, зареєстрований 21 лютого 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган М. А. про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 .
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 04 лютого 2019 року ДП «СЕТАМ» були проведені електронні торги з продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності та була предметом іпотеки згідно з договором іпотеки від 27 вересня 2007 року № 556-022/07Р.     Квартира була продана в межах виконавчого провадження № 55497020, відкритого Солом`янським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Солом`янський РВ ДВС). Дії щодо реалізації спірного об`єкта нерухомості є незаконними та такими, що порушують його права, оскільки всупереч положенням частини п`ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» йому не було повідомлено про результати визначення вартості чи оцінки майна, яка є заниженою. В період з кінця 2014 року до моменту пред`явлення позову жодним оцінювачем не здійснювався безпосередній огляд спірного об`єкта нерухомості, що є підставою для визнання протиправним звіту про оцінку майна. Крім того, реалізація належної йому квартири на електронних торгах порушує вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».   Квартира АДРЕСА_1 виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчим кредитом, наданим кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті та використовується як місце його постійного проживання. В його власності немає іншого нерухомого житлового майна. Таким чином, примусове звернення стягнення на спірну квартиру без його згоди як власника, є незаконним.
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Солом`янського районного суду місті Києва від 14 березня 2019 року, якою було заборонено відчуження квартири АДРЕСА_1 .
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивач не посилається на будь-які порушення організатором торгів норм Порядку реалізації арештованого майна, а обґрунтовує свої вимоги діями державного виконавця, які мають самостійний спосіб оскарження та не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними. Позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що обставини, на які він посилався у позовній заяві, вплинули на результати торгів, внаслідок чого були порушені його права. Електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна відбулися з дотриманням процедури їх проведення, а факти порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорювала ці торги та яка є боржником у зобов`язанні, не знайшли свого підтвердження належними доказами.
 
06 листопада 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що його позов стосувався оскарження дій державного виконавця. Однак порушення його прав відбулося діями інших осіб - ДП «СЕТАМ», ОСОБА_2 та приватним нотаріусом Заган М. А., тому єдиним способом захисту його прав є пред`явлення цього позову. Помилковими є висновки судів про те, що проведені ДП «СЕТАМ» торги можуть бути визнані недійсними лише з мотивів порушення порядку їх проведення, оскільки за правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-370цс16: «Правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів». Крім того, реалізація належної йому квартири на електронних торгах порушує вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Висновки судів про наявність в нього іншого нерухомого житлового майна є помилковими, тому що належний йому на праві власності будинок загальною площею 69,7 кв. м, розташований по АДРЕСА_2 , перебуває в аварійному стані та є непридатним для проживання.
 
Зі змісту наведених доводів касаційна скарга подана ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суди застосували правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 15 травня 2019 року у справі     № 678/301/12 (провадження № 14-624цс18), а саме: «Підставою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Тимчасовим положенням, а саме: правил, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмових повідомлень державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна тощо) (розділ 3); правил, які регулюють сам порядок проведення торгів (розділ 4); правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розділ 6)». 
 
При цьому суди встановили, що на час виникнення спірних правовідносин правила проведення торгів були врегульовані Порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 20 вересня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок).
 
Наведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду не суперечить висновку, викладеному постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі № 6-370цс16, а саме: «Правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів».
 
Оскільки за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення. 
 
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного цивільного суду від 19 травня 2020 року у справі № 607/13888/16-ц.
 
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16 викладено правовий висновок про те, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.
 
У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц також викладено правовий висновок про те, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути йпорушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-231цс17.
 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16 (провадження № 11-1200апп18) та від 12 червня 2019 року у справі № 308/12150/16-ц (провадження № 14-187цс19) викладено правовий висновок про те, що визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців.
 
Встановивши, що позов ОСОБА_1 не містить доводів про порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, а стосується виключно його незгоди з проведеною в межах виконавчого провадження оцінкою майна, яка на його думку є заниженою, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил провадження електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійними. 
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суди правильно виходили з того, що позивач не довів обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, оскільки не надав доказів на підтвердження наявності порушень процедури реалізації майна, які могли вплинути на результати електронних торгів, тобто не довів порушення його прав і законних інтересів.
 
Висновки судів попередніх інстанцій, наведені в оскаржуваних судових рішеннях, узгоджується з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду України та Верховного Суду.
 
Доводи касаційної скарги про те, що реалізація належної заявнику квартири на електронних торгах порушує вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не заслуговують на увагу, оскільки на підставі договору купівлі-продажу                від 27 грудня 2006 року ОСОБА_1 належить на праві власності будинок, розташований по АДРЕСА_2 . Вказана обставина виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в частині заборони примусового відчуження на час дії цього Закону предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_1 . Аргументи заявника про занедбаний стан його житлового будинку є неспроможними, оскільки такі обставини не свідчать про виключення цього будинку з категорії «житловий» та його вибуття з власності позивача.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягають окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року та про розгляд справи з викликом сторін.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Державного підприємства «СЕТАМ», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заган Марини Анатоліївни, ОСОБА_2 про визнання недійсними електронних торгів, свідоцтва та запису про право власності.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов