ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Постанова
Іменем України

09 грудня 2020 року м. Херсон

справа № 664/660/17
провадження № 22-ц/819/1634/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого - Радченка С.В.,
суддів:  Вейтас І.В., Семиженка Г.В.,

секретар Сікора О.В.

учасники справи:
відповідач - ОСОБА_1 , адвокат - Заверюха К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 16 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Заславець Н. В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , діючого від свого імені та від імені малолітнього сина ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Олешківської районної державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення,
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку  АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 13 жовтня 1993 року. У листопаді 2011 року він мав намір переїхати на постійне місце проживання до Автономної Республіки Крим, тому 02 листопада 2011 року надав ОСОБА_1 , з яким був знайомий, довіреність, якою уповноважив останнього продати за ціною та на умовах на свій розсуд належний йому вищезазначений житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, а також оформити право користування чи право власності на земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок. Довіреність видана строком на три роки і діяла до 02 листопада 2014 року. На підставі зазначеної довіреності ОСОБА_1 надано право діяти від імені ОСОБА_2 , зокрема одержати належні йому грошові кошти від продажу будинку та земельної ділянки і передати їх довірителю. У рахунок виконання ОСОБА_1 умов довіреності, ОСОБА_2 передав йому будинкову книгу та оригінали технічної документації на будинок. На початку 2015 року ОСОБА_2 дізнався, що його доручення відповідачем не виконано, будинок не продано, строк дії довіреності закінчився, а ОСОБА_1 разом з малолітнім ОСОБА_3 , 2010 р.н., без будь-якої правової підстави вселився та проживає у спірному будинку. Проте, відповідач не є членом сім`ї позивача, тому прав на користування будинком не має, добровільно виселятися з будинку не бажає. У 2015 році позивач звернувся до відповідача з вимогою про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та направив на адресу ОСОБА_1 лист-вимогу про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення, однак вказаний лист повернувся до нього з довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання». Також позивач зазначив, що відповідач разом з малолітнім сином зареєстровані у будинку. Посилаючись на те, що відповідач не має права на користування спірним житловим будинком та підлягає виселенню, оскільки не є членом сім`ї власника житлового будинку, просив усунути йому перешкоди у користуванні будинком  АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення ОСОБА_1 , малолітнього ОСОБА_3 , права користування цим житловим будинком та виселення ОСОБА_1 і малолітнього ОСОБА_3 з указаного житлового будинку.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 16 квітня 2019 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні належним ОСОБА_2 на праві власності житловим будинком  АДРЕСА_1 , виселено ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 , з указаного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку, проте він позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном, оскільки у будинку зареєстрований та проживає ОСОБА_1 разом з малолітнім сином ОСОБА_3 . Оскільки відповідач та його малолітній син не є членами сім`ї власника будинку, у зв`язку з чим у них відсутнє право на користування цим будинком, добровільно звільнити будинок та знятися з реєстрації відповідач відмовляється, тому наявні підстави для їх виселення без надання іншого жилого приміщення. При цьому, відповідач не довів наявність домовленості між сторонами щодо придбання будинку, здійснення часткової оплати у рахунок його придбання, натомість позивач заперечував надання згоди  відповідачу проживати у будинку та зареєструвати у ньому своє місце проживання та місце проживання малолітнього сина.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи осіб, які подали апеляційну скаргу

 Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_3  подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не дослідив обставини по справі. Зокрема посилався на те, що метою позивача при зверненні з вказаним позовом до суду є не захист права власності, а намагання позивача змусити його придбати та повністю розрахуватися за будинок; у листопаді 2011 року між ним та позивачем було укладено договір найму житлового приміщення - будинку АДРЕСА_1 на невизначений строк за символічну плату - 5 грн на місяць, який складено у одному примірнику і передано працівнику паспортного столу для проведення державної реєстрації його місця проживання, тому він та його син правомірно зареєстровані у вказаному будинку.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

Заперечень на апеляційну скаргу від учасників справи не надходило.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Встановлені судами обставини справи

На підставі договору дарування від 13 жовтня1993 року ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 .
02 листопада 2011 року на підставі попередньої усної домовленості між сторонами ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 довіреність, якою уповноважив останнього продати за ціною та на умовах на свій розсуд, належний довірителю на праві приватної власності житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1  та оформити право користування чи право власності на земельну ділянку (при необхідності продати), на якій розташований вказаний житловий будинок. Крім того, цією довіреністю надано відповідачу право укладати та підписувати договори, встановлюючи суми, строки та інші вимоги на свій розсуд, отримувати кошти по вказаним договорам та повернути їх довірителю, одержувати від продажу будинку та земельної ділянки грошові кошти та передати їх довірителю, а також виконувати інші дії, необхідні для виконання умов довіреності.
Цюрупинським районним відділом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області 08 листопада 2011 року знято   ОСОБА_2 з реєстрації у будинку АДРЕСА_1 .
Згідно із записами у будинковій книзі щодо прописки громадян, які мешкають в будинку АДРЕСА_1 , та відомостей у паспорті відповідача в указаному будинку з 09 листопада 2011 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 , 2010 р.н.
Сімферопольським районним відділом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим 15 листопада 2011 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 на АДРЕСА_2 .
Відповідно до інформації, викладеній у листі Цюрупинського районного сектору Управління державної міграційної служби України в Херсонській області від 03 серпня 2016 року, не можливо надати засвідчені копії документів, які були підставою для реєстрації 09 листопада 2011 року місця проживання ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 , 2010 р.н., на  АДРЕСА_1 , оскільки матеріали щодо реєстрації місця проживання осіб зберігаються 3 роки.
У судове засідання по розгляду справи до суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 не з`явився. Його представник, який приймав участь у розгляді справи на попередніх етапах, - адвокат Петренко А.П. надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності у зв`язку із закінченням строку дії договору про надання правової допомоги.
Зважаючи на те, що встановленою та дійсною адресою місця проживання ОСОБА_2 є АР Крим, колегією суддів було здійснено його виклик в судове засідання відповідно до положень ч.11 ст.128 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що  підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У частинах першій, другій статті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі жилого приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Під час апеляційного розгляду справи було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 та його малолітній син ОСОБА_1 зареєструвалися у спірний будинок на підставі поданої ними заяви до компетентного органу (відділу реєстраційної служби) і реєстрація була проведена оскільки будь-яких обставин для не вчинення такої дії встановлено не було. Позивачем, як під час розгляду справи в суді першої інстанції так і при апеляційному розгляду справи не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач самоправно вселився до спірного будинку та зареєструвався у ньому із сином. 
Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
У силу закону малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання.
Під час апеляційного розгляду справи було з`ясовано, що відповідач та його син не мають будь-якого іншого житла, користуються спірним будинком з 2011 року. ОСОБА_3 , вважаючи що домовленості між ним та позивачем щодо придбання будуть виконані, здійснював капітальний та поточні ремонти будинку, належним чином утримував порядок, здійснював відповідні платежі по утриманню будинку. До подачі позову в суд в 2015 році позивач жодним чином не перешкоджав йому у користуванні спірним домоволодінням. 
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).
Таким чином, ОСОБА_3 , вселившись до будинку у законному порядку, набув право користування спірним житлом разом із сином згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.
Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.
До такого висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 27 лютого 2019 року (справа № 761/31830/14-ц). 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначене не врахував, не встановив чи дотриманий принцип пропорційності при позбавленні відповідачів житла, виселенні відповідачів із займаного будинку, чи дотриманий розумний баланс між інтересами позивача, який не довів належними та допустимими доказами необхідність виселення відповідачів, які не мають іншого житла, не взяв до уваги факт законного вселення відповідачів у спірне домоволодіння та строк їх проживання у будинку.
Колегія суддів, здійснюючи оцінку виселення відповідачів із зайнятого ними в законному порядку житлового приміщення в контексті пропорційності застосування такого заходу, як невід`ємну складову верховенства права у питанні захисту права власності особи як власника майна з точки зору розв`язання проблеми їх виселення з майна власника, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в даній конкретній справі, оскільки в іншому випадку застосування такого крайнього заходу, як виселення з будинку без надання іншого житла буде становити надмірний та невиправданий тягар для відповідачів, які не мають іншого житла та мали обгрунтовані очікування на подальше користування житлом у відносинах із власником, який вчинив усі дії, направленні на відчуження свого нерухомого майна, надавши при цьому повні та безумовні повноваження відповідачу щодо здійснення таких дій.
У відповідності до частини першої статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем в справі сплачено судовий збір у сумі 1178 грн за подання апеляційної скарги (а.с.278), та 1280 грн за подання касаційної скарги (т.2 а.с.9), а всього 2458 грн. У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги у повному обсязі з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2458 грн.        
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 16 квітня 2019 року скасувати, ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2458 грн судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текс постанови складено 11 грудня 2020 року. 

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас

Г.В. Семиженко