П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/1883/20	

Категорія: 112030100          Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.
          Місце ухвалення: м. Одеса
          Дата складання повного тексту: 08.05.2020 р.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого           – Бітова А.І.
суддів                     – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини (далі – в/ч) НОМЕР_1 про:
-          визнання протиправними дії в/ч НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2018 року по 26 грудня 2019 року; 
-          визнання протиправною відмову в/ч НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 13 серпня 2018 року по 26 грудня 2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100);
-          зобов`язання в/ч НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 13 серпня 2018 року по 26 грудня 2019 року, відповідно до Порядку №100.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що наказом Міністра оборони України (по особовому складу) позивача звільнено з військової служби у запас та наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) та виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, знято з усіх видів забезпечення, у тому числі, з грошового забезпечення при в/ч НОМЕР_2 , де позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби. Під час звільнення позивача з військової служби, в порушення вимог п.14 абз.3 ст. 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року (далі Закон №2011-ХІІ) не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки. Вважаючи дії відповідача щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки протиправними.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини, відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженого Указом Президента України від 12 червня 2009 року. 
Також, відповідач зазначав, що вказаним Положенням не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
Відповідач вказував, що положення Закону №2011-ХІІ не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 травня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено.
Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2018 року по 26 грудня 2019 року.
Визнано протиправною відмову в/ч НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 13 серпня 2018 року по 26 грудня 2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці відповідно до Порядку №100.
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 13 серпня 2018 року по 26 грудня 2019 року, відповідно до Порядку №100. 
В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 зазначає, що положення ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Крім того, позивачем пропущено строк звернення до суду, а судом першої інстанції необгрутовано відмовлено у задоволенні клопотання в/ч НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без розгляду в порядку, передбаченому ч.3 ст. 123 КАС України.
У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу вказується, що правова позиція відповідача щодо відсутності у позивача права на виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку не відповідає вимогам відповідних нормативних актів та правовим позиціям, встановленим вищими судовими інстанціями.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.
Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:
Відповідно до витягу з наказу Міністерства оборони України від 20 червня 2018 року №371 ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас, згідно п."г" ч.6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Відповідно до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26 червня 2018 року №122 позивача виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, знято з усіх видів забезпечення з 13 серпня 2018 року. Також, згідно вказаної довідки позивачу призначено виплатити премію за період з 01 червня по 26 червня, з 27 червня по 13 серпня 2018 року у розмірі 20% від посадового окладу; виплатити надбавку у розмірі 20% від посадового окладу за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, за період з 01 червня по 26 червня 2018 року; виплатити грошову допомогу при звільненні з військової служби у запас у розмірі 50% місячного грошового забезпечення пропорційно прослуженого часу в Збройних Силах за 28 календарних років у розмірі 285 026 грн. відповідно до наказу Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260; грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі у розмірі 35 693 грн.
Під час звільнення позивача з військової служби, відповідно до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) 26 червня 2018 року, позивачу не нарахована та не виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки.
24 червня 2019 року позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою до в/ч НОМЕР_1 та в/ч НОМЕР_2 , щодо визнання протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не включення до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26 червня 2018 року №122 пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 в/ч НОМЕР_2 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 років, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 13 серпня 2018 року, у розмірі 37 478,76 грн.; зобов`язання в/ч НОМЕР_1 внести зміни до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26 червня 2018 року №122, щодо включення пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 в/ч НОМЕР_2 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 13 серпня 2018 року, у розмірі 37 478,76 грн.; зобов`язання в/ч НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 13 серпня 2018 року, у розмірі 37 478,76 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року у справі №420/3742/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність щодо не включення до наказу пункту стосовно нарахування та виплати компенсації та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено повністю. 
Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не включення до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26 червня 2018 року №122 пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 в/ч НОМЕР_2 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 років, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 13 серпня 2018 року, у розмірі 37 478,76 грн. 
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 внести зміни до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26 червня 2018 року №122, щодо включення пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 в/ч НОМЕР_2 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 років, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 13 серпня 2018 року, у розмірі 37 478,76 грн. 
Зобов`язано в/ч НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 років, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 13 серпня 2018 року, у розмірі 37 478,76 грн.
10 січня 2020 року позивач звернувся до командування в/ч НОМЕР_2 з проханням нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто, з 13 серпня 2018 року по 26 грудня 2019 року з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці перед звільненням, відповідно до Порядку №100.
Листом від 04 лютого 2020 року №264, позивачу було повідомлено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року у справі №420/3742/19, яке набрало законної сили 18 листопада 2019 року компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки було виплачено позивачу 26 грудня 2019 року, а тому жодної заборгованості перед позивачем у в/ч НОМЕР_2 не рахується. 
Також, в листі зазначено, що в діях в/ч НОМЕР_2 , як у органу фінансового забезпечення в/ч НОМЕР_1 , відсутня вина у не виплаті позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, а тому вимоги, заявлені до в/ч НОМЕР_2 є безпідставними, оскільки ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
31 січня 2020 року позивач звернувся до командування в/ч НОМЕР_1 з проханням нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто, з 13 серпня 2018 року по 26 грудня 2019 рік з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці перед звільненням, відповідно до Порядку №100.
Листом від 08 лютого 2020 року №154/(1)/582, позивачу повідомлено, що ст. 117 КЗпП України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки наявність підстав та права у позивача на отримання компенсації за невикористану відпустку не охоплюється та не регулюється положеннями даної статті.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, не здійснивши нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 13 серпня 2018 року по 26 грудня 2019 рік, вчинив протиправну бездіяльність в порушення вимог чинного законодавства України.
Судова колегія вважає такі висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 73, 74, 77 КАС України, ч.1 ст. 47, ст.ст. 116, 117 КЗпП України.
Судова колегія вважає необґрунтованим довід апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року за №8-рп/2013, сформовано висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. 
Стосовно доводів апелянта про те, що ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на спірні правовідносини, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, судова колегія доходить висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на спірні правовідносини.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19.
Враховуючи, що відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби.
Однак, судом першої інстанції не було зроблено розрахунок розміру середньомісячного грошового забезпечення, що має бути стягнена на користь позивача, як того вимагає ст. 117 КЗпП України.
Судова колегія, визначаючи суму середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення, виходить з такого.
Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі Порядок №100).
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Так, згідно довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні повні два календарні місяці перед звільненням – червень – липень 2018 року складає 40 718 грн.
Середньоденний заробіток позивача становить 661,51 грн. (40 718 грн./61 календарних днів).
Позивач просить стягнути середньомісячний заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 13 серпня 2018 року по 26 грудня 2019 року. У цей період було 501 календарних днів, а тому, середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації становить 331 411,50 грн. (501 х 661,51).
Разом з тим, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, розраховуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
-          розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-          період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-          ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-          інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
При вирішенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника судова колегія враховує те, що позивач був звільнений 13 серпня 2018 року, з позовом до суду про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, позивач звернувся лише 24 червня 2019 року, тобто майже через рік після звільнення.
Також, Велика Палата Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки, можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.
З аналізу даних розміщених на офіційному сайті Національного банку України, встановлено, що на дату звільнення позивача (13 серпня 2018 року) розмір облікової ставки НБУ становив 17,5 % річних.
Отже, враховуючи невиплачену грошову компенсацію в розмірі 37 478,76 грн. за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, та період затримки такої виплати (з серпня 2018 року по грудень 2019 року), взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, позивач би сплатив 17,5 % річних від цієї суми, тобто – 9 291, 60 грн.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, судова колегія вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 9 291, 60 грн. 
Зазначена сума не відображає дійсний розмір майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Аналогічного правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17.
За таких обставин, належним способом відновлення порушеного права позивача, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, є зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 13 серпня 2018 року по 26 грудня 2019 року у розмірі 9 291, 60 грн. 
Враховуючи, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судова колегія, керуючись п.1 ч.1 ст. 317 КАС України вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції.
Судова колегія не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст. 315, п.1 ч.1 ст. 317, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, судова колегія, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 травня 2020 року змінити, виклавши абзац 4 його резолютивної частини в наступній редакції:
"Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 13 серпня 2018 року по 26 грудня 2019 року у розмірі 9 291, 60 грн. (дев`ять тисяч двісті дев`яносто одна гривня 60 коп.)."
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 26 жовтня 2020 року.

Головуючий:                                                                                                     Бітов А.І.

Суддя:                                                                                                     Лук`янчук О.В.

Суддя:                                                                                                     Ступакова І.Г.