ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 187/1565/18
провадження № 51-310 км 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря 
судового засідання           ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,
засудженого                       ОСОБА_6 ,
захисника                            ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 на вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хутірське Петриківського району Дніпропетровської області, зареєстрованого там само ( АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз – за вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2014 року за ч.2 ст.185, ч.1 ст.125, ч.1 ст.70 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
ОСОБА_6 засуджено за те, що він 07 вересня 2018 року близько 20 години, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в приміщенні літньої кухні за місцем мешкання ОСОБА_8 , розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , під час сварки, яка виникла після спільного вживання алкогольних напоїв, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, умисно наніс ОСОБА_8 почергово кулаком лівої та правої руки не менше семи ударів по голові, чим заподіяв тяжкі тілесні ушкодження, які стали безпосередньою причиною смерті потерпілого.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року вирок місцевого суду залишено без змін. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник засудженого не погоджується із судовими рішеннями, просить їх скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства України. Такими порушеннями сторона захисту вважає:
-          порушення порядку повідомлення прокурора про початок досудового слідства;
-          проведення огляду трупа до внесення відомостей до ЄРДР;
-          порушення Положення про автоматизовану систему документообігу при визначенні слідчого судді для розгляду клопотань про проведення експертиз;
-          проведення слідчих експериментів з порушенням вимог статті 240 КПК, а саме без письмової згоди володільця житла та ухвал слідчого судді;
-          проведення судово-медичних експертиз не у державних спеціалізованих установах;
-          посилання експертів при проведенні судово-медичних експертиз на акти судово-медичних досліджень, які їм, згідно з ухвалами слідчих суддів, не надавалися, чим порушені вимоги ч. 4 ст. 69 КПК та не відкривалися стороні захисту в порядку ст. 290 КПК;
-          відсутність у вироку оцінки висновків експертів від 10 жовтня 2018 року № 1017 та № 1019;
-          відсутність мотивованого спростування судами першої та апеляційної інстанцій версії сторони захисту, згідно з якою тілесні ушкодження, які призвели до смерті потерпілого, могли утворитися від дій третьої особи;
-          недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 просив його касаційну скаргу задовольнити за доводами, викладеними у ній. Засуджений ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу свого захисника.
Прокурор у судовому засіданні заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника, стверджувала про безпідставність доводів сторони захисту щодо не доведення винуватості засудженого у вчиненні злочину. 
Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, засудженого та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Доводи касаційної скарги захисника, у переважній більшості, є аналогічними доводам апеляційної скарги сторони захисту. Проте, захисник не наводить зрозумілих аргументів чому він не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, зробленими за результатами перевірки цих доводів.  
Так, предметом розгляду в апеляційному суді було твердження захисника про порушення порядку повідомлення прокурора про початок досудового розслідування, але у зв`язку з відсутністю листа СВ Петриківського ВП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області (вих. 503/4553 від 10 вересня 2018 року), на який посилається захисник, оцінку правомірності дій органу досудового розслідування надано не було. Позбавлений зробити таку оцінку і суд касаційної інстанції з тих само підстав.
Проте, колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 412 КПК  істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Суди мають у кожному конкретному випадку з`ясувати чи були допущені під час здійснення кримінального провадження порушення вимог КПК і чи є такі порушення істотними в аспекті зазначеної вище норми.
Умовами допустимості доказів у кримінальному провадженні є отримання їх з належного джерела, належним суб`єктом та в установленому законом порядку. Причому, порушення вимог щодо порядку збирання доказів, як підстави визнання їх недопустимими, має бути суттєвим, тобто таким, що або істотно порушило права та свободи людини (ст. 87 КПК), або є незворотнім в контексті можливості перевірити отриманий доказ. 
З огляду на зазначене, порушення порядку повідомлення прокурора про початок досудового розслідування, навіть за умови його підтвердження у судах першої чи апеляційної інстанції, жодним чином не вплинуло б на законність прийнятих судових рішень.
Суд погоджується і з висновками судів про відповідність вимогам процесуального закону огляду трупа, додатково зазначаючи, що така слідча (розшукова) дія є невід`ємною складовою огляду місця події, в результаті якого цей труп виявлено, проводиться, відповідно до ч. 2 ст. 238 КПК одночасно з ним, проте, з урахуванням особливостей, передбачених ч. 1 ст. 238  КПК.
Судами розглянуто та надано належну оцінку твердженням захисника, що клопотання про проведення усіх експертиз надходили конкретному слідчому судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_9 , що, на думку захисника, є порушенням положення про автоматизовану систему документообігу суду, та обґрунтовано їх визнано неспроможними оскільки визначення слідчого судді здійснюється автоматичним розподілом в канцелярії суду, про що складається протокол і підписується секретарем суду. Крім того, ухвали слідчого судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_9 стороною захисту не оскаржувались і повноважність слідчого судді не була приводом скарг засудженого чи його захисника під час судового розгляду в суді першої інстанції.
Доводи сторони захисту щодо визнання висновків експертиз від 19 жовтня 2018 року №932; від 17 вересня 2018 року №970; від 03 жовтня 2018 року №1014; від 17 жовтня 2018 року №1015; від 08 жовтня №1016; від 10 жовтня 2018 року №1017; від 10 жовтня 2018 року №1019; від 26 жовтня 2018 року №1118-мк; від 27 жовтня 2018 року № 136-118-Е; від 27 жовтня 2018 року № 136-121-Е; від 27 жовтня 2018 року №136-120-Е недопустимими доказами у зв`язку з тим, що вони проведені у неналежній експертній установі, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Згідно з Інструкцією про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої Наказом МОЗ України №6 від 17 січня 1995 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за №254/790 від 26 липня 1995 року, проведення судово-медичних експертизи здійснюється фахівцями державних установ судово-медичних експертиз МОЗ України. Як вбачається з висновків експертиз від 19 жовтня 2018 року №932; від 17 вересня 2018 року №970; від 03 жовтня 2018 року №1014; від 17 жовтня 2018 року №1015; від 08 жовтня №1016; від 10 жовтня 2018 року №1017; від 10 жовтня 2018 року №1019; від 26 жовтня 2018 року №1118-мк; від 27 жовтня 2018 року № 136-118-Е; від 27 жовтня 2018 року № 136-121-Е; від 27 жовтня 2018 року №136-120-Е, зазначені дослідження проведені експертами комунального закладу Дніпровського обласного бюро судово-медичної експертизи Дніпропетровської обласної ради, тобто фахівцями установи СМЕ МОЗ України.
Окрім того, Суд зазначає, що при вирішенні питання стосовно компетенції установи, яка проводить експертизу і є державною у сенсі статті 7 Закону «Про судову експертизу», слід виходити не з організаційно-правової форми здійснення нею діяльності або форми її власності, а із сфери управління її діяльністю та організації державного контролю. З наведеного вище вбачається, що саме держава в особі її центрального органу виконавчої влади - Міністерства охорони здоров`я України, здійснює владні повноваження стосовно закладів, які вправі проводити судово-медичні та судово-психіатричні експертизи. 
Суд також бере до уваги, що у касаційній скарзі ніяким чином не ставиться під сумнів наявність у експертів спеціальних знань в галузі судової медицини та відповідної кваліфікації, з точки зору їх освіти, стажу роботи, кваліфікаційної категорії, кваліфікаційного класу, тощо, необхідних для відповідних судово-медичних досліджень.
Щодо доводів сторони захисту про порушення експертами вимог ч. 4 ст. 69 КПК, колегія суддів виходить з наступного.
В касаційній скарзі захисник посилається на те, що при проведенні експертиз від 19 жовтня 2018 року №932; від 17 вересня 2018 року №970; від 03 жовтня 2018 року №1014; від 17 жовтня 2018 року №1015; від 08 жовтня №1016; від 10 жовтня 2018 року №1017; від 10 жовтня 2018 року №1019; від 26 жовтня 2018 року №1118-мк; від 27 жовтня 2018 року № 136-118-Е; від 27 жовтня 2018 року № 136-121-Е; від 27 жовтня 2018 року №136-120-Е експерти посилалися на акти судово-медичних досліджень від 13 вересня 2018 року №641, від 03 жовтня 2018 року №1014; від 08 жовтня 2018 року №1016; від 25 вересня 2018 року №1023-МК; від 28 вересня 2018 року №8781 та від 13 вересня 2018 року №777, які не мали використовуватись під час проведення експертиз, оскільки експертам вони не надавалися слідчим та не відкривались стороні захисту в порядку ст. 290 КПК.
Слід зауважити, що захисником помилково зазначені як акти судово-медичних досліджень висновки експертів від 03 жовтня 2018 року №1014 та  від 08 жовтня 2018 року №1016.
Дійсно, висновки експерта від 19 жовтня 2018 року №932, від 03 жовтня 2018 року №1014, від 17 жовтня 2018 року №1015,  від 08 жовтня 2018 року №1016, від 10 жовтня 2018 року №1017, від 10 жовтня 2018 року №1019  мають посилання на акт судово-медичного дослідження крові трупа ОСОБА_8 від 13 вересня 2018 року №641; висновок експерта від 26 жовтня 2018 року №1118-МК - на акт медико-криміналістичного дослідження шматка шкіри з раною з лівої тім`яно-потиличної ділянки голови ОСОБА_8 від 25 вересня 2018 року №1023; висновки експерта від 27 жовтня 2018 року №136-120-Е, №136-120-Е та № 136-121-Е - на акт судово-токсикологічного дослідження крові та сечі трупа ОСОБА_8 від 13 вересня 2018 року №777, акт медико-криміналістичного дослідження шматка шкіри з раною з лівої тім`яно-потиличної ділянки голови ОСОБА_8 від 25 вересня 2018 року №1023 та акт судово-гістологічного дослідження внутрішніх органів з трупа ОСОБА_8 від 28 вересня 2018 року №8781. Висновок експерта від 17 вересня 2018 року № 970 не містить посилань на акти досліджень.
Згідно з пунктом 2.11 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6 (далі – Інструкції) коли при відповіді на питання, поставлені перед експертизою, виникає необхідність у проведенні судово-медичних лабораторних досліджень, судово-медичний експерт має право надіслати всі необхідні матеріали на ці дослідження. Порядок, організація та вид лабораторного дослідження визначаються правилами проведення окремих видів експертиз, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17 січня 1995 року. 
 
Окрім того, відповідно до пункту 2.19 Інструкції судово-медичний експерт має право на вилучення частин трупа, органів та тканин, крові, сечі тощо для проведення судово-медичної експертизи без дозволу близьких родичів потерпілого або інших законних представників. Згідно з пунктами 1.5, 2.6, 4.9 Порядку вилучення і надсилання об`єктів на лабораторні дослідження (Додаток № 1 до Правил проведення судово-медичної експертизи  (дослідження) трупів в бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом МОЗ від 17 січня 1995 року (далі –Правила експертизи трупів)) у документі-супроводі у відділення повинно  бути записано, зокрема саме прізвище та ініціали експерта, який надіслав матеріали на дослідження. 
 
Згідно з пунктом 1.16. Правил проведення судово-медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судово-медичної гістології бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом МОЗ від 17 січня 1995 року (далі - Правила проведення гістологічних досліджень) дослідження, яке проводиться у відділенні, оформляється у вигляді висновку експерта (акта судово-гістологічного дослідження), якому надається порядковий по відділенню номер і який складається не менш, як у двох примірниках. Один (перший) примірник надсилається особі, яка призначила експертизу, другий - залишається у архіві бюро, де зберігається протягом 25 років. 
 
В контексті вищенаведених положень зазначене слід розуміти, як передбачену відповідними нормативними актами можливість судово-медичного експерта самостійно вирішувати питання щодо необхідності проведення додаткових лабораторних судово-медичних досліджень. Суд зауважує, що додатковими такі дослідження слід вважати саме у зазначеному сенсі, адже згідно з пунктом 1.22. Правил проведення гістологічних досліджень остаточний  висновок  про  причину  смерті належить до компетенції судово-медичного  експерта,  який  проводив  розтин трупа. Матеріали для таких досліджень судово-медичний експерт оформлює та надсилає самостійно відповідно до встановленого та зазначеного вище Порядку вилучення і надсилання об`єктів на лабораторні дослідження з відповідним документом-супроводом за власним підписом та отримує результати таких лабораторних досліджень у формі акту в двох примірниках, один з яких застосовується в якості обґрунтування спеціальних методів дослідження у дослідній частині свого експертного висновку, а інший зберігається в архіві бюро протягом 25 років.
За наведених обставин доводи адвоката про недопустимість висновків судово-медичних експертиз від 19 жовтня 2018 року №932, від 03 жовтня 2018 року №1014, від 17 жовтня 2018 року №1015, від 08 жовтня 2018 року №1016, від 10 жовтня 2018 року №1017, від 10 жовтня 2018 року №1019 з підстави посилань на відповідні акти судово-медичних досліджень, які не надавалися слідчим та не відкривались стороні захисту в порядку ст. 290 КПК, спростовуються, адже посилання експерта на зазначені акти судово-медичних досліджень слід вважати належною формою використання лабораторних досліджень на рівні спеціальних знань для подальшого обґрунтування дослідної частини висновку судово-медичної експертизи. 
Відповідно до ч. 5 ст. 240 КПК, слідчий експеримент, що проводиться в житлі чи іншому володінні особи, здійснюється лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді за клопотанням слідчого, погодженого з прокурором, або прокурора, яке розглядається в порядку, передбаченому цим Кодексом, для розгляду клопотань про проведення обшуку в житлі чи іншому володінні особи.
Однак апеляційним судом надано правильну оцінку тому, що законом не встановлено обов`язкову письмову форму дозволу особи, яка є володільцем житла чи іншого володіння особи. Під час досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_10 не зазначала про те, що слідчі експерименти проводились без її згоди та будь-яких скарг чи заяв з цього приводу у відповідні органи не надавала. Крім того, в матеріалах провадження міститься заява ОСОБА_10 про надання дозволу працівникам Петриківського відділення поліції на проведення огляду території домоволодіння та інших приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_4 (т. 1, а.с. 120). А тому доводи захисника ОСОБА_7 про те, що слідчі експерименти у будинку АДРЕСА_4 , проведені без добровільної згоди особи, а таким чином у порушення норм КПК України, є безпідставними та необґрунтованими.
Разом з тим, колегія суддів вважає доводи сторони захисту, висловлені у касаційній скарзі щодо ненадання належної оцінки судами висновкам експертів № 1017 та № 1019 від 10 жовтня 2018 року, обґрунтованими.
Ці доводи були одними із основних, на які зверталася увага в апеляційній скарзі стороною захисту.
Проте, суд апеляційної інстанції формально погодився з висновками місцевого суду і зазначив, що він вважає ці доводи неспроможними, оскільки під час судового розгляду судом першої інстанції перевірялась версія сторони захисту про те, що потерпілий ОСОБА_8 міг отримати тілесні ушкодження від падіння з висоти власного зросту, раніше до конфлікту з ОСОБА_6 і що тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до смерті потерпілого, могли бути спричинені як свідком ОСОБА_11 , так і свідком ОСОБА_12 або іншою сторонньою особою і цілком обґрунтовано визнані такими, що не знайшли свого підтвердження матеріалами кримінального провадження.
Але саме матеріали кримінального провадження містять два експертних висновки, яким судами не надано належної оцінки.
Так, висновком експерта імунолога № 1017 від 10 жовтня 2018 року встановлено, що на досліджених змивах з долонь правої та лівої руки трупу ОСОБА_8 встановлено, що антигену А який є групо специфічним антигеном крові ОСОБА_8 та ОСОБА_6 не виявлено, даних про присутність крові потерпілого в вказаних слідах не отримано.
Ця частина висновку експерта була зазначена у вироку місцевого суду та продубльована в ухвалі апеляційного суду.
Проте, зазначений висновок експерта містить і інші дані, які на погляд колегії суддів мають істотне значення, а їх оцінка мала б принципове значення для постановлення законного рішення, а саме: при серологічному дослідженні слідів, отриманих з долонь правої та лівої руки трупу ОСОБА_8 виявлений антиген Н ізосерологічної системи АВ0, що не виключає можливості походження вказаних слідів за рахунок крові особи (осіб)з групою крові 0 з антигеном Н та ізогемаглютинінами анти-А і анти-В (т. 2, а.кп. 6-8).
Аналогічна ситуація спостерігається і з викладенням у судових рішеннях та оцінкою висновку експерта-імунолога № 1019 від 10 жовтня 2018 року, об`єктом дослідження якого були змиви речовини бурого кольору з підлоги в будинку по вул. Садовій, 9-А в смт. Петриківка.
В ньому так само встановлено, що групо специфічних антигенів крові ОСОБА_8 та ОСОБА_6 в сліді крові на змивах не виявлено, даних про присутність крові потерпілого чи підозрюваного у вказаному сліді не отримано. Проте, як і у випадку з екпертним висновком № 1017 виявлений антиген Н ізосерологічної системи АВ0, що не виключає можливості походження вказаних слідів за рахунок крові особи (осіб)з групою крові 0 з антигеном Н та ізогемаглютинінами анти-А і анти-В (т. 2, а.кп. 13-15).
Крім того, апеляційним судом належним чином не перевірений довід сторони захисту щодо можливості отримання потерпілим тілесних ушкоджень внаслідок падіння з висоти власного зросту з огляду на показання свідків, які зазначали, що після побиття ОСОБА_8 . ОСОБА_6 потерпілий залишався лежати на підлозі, а труп ОСОБА_8 , згідно з протоколом огляду місця події, був виявлений роздягнутим у ліжку.
Виходячи зі змісту вимог ст. 370 КПК, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 94 КПК встановлено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Зазначене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), яка відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК повинна враховуватися при застосуванні кримінального процесуального законодавства України.
Так, ЄСПЛ вважає, що доведення "поза розумним сумнівом" відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, які вирішуються при визначенні кримінальної відповідальності і має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення по справах «Козинець проти України», «Авшар проти Туреччини", «Севтап Везнедароглу проти Туреччини»).
Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Вказаних вимог, на переконання колегії суддів, апеляційним судом дотримано не було. 
Як зазначалося вище, суд касаційної інстанції, згідно ч. 1 ст. 433 КПК, не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, а, отже, Верховний Суд не наділений повноваженнями, які б дозволили йому перевірити фактичну сторону кримінального провадження і усунути допущені судами нижчих інстанцій недоліки. 
За викладених обставин Судом встановлено, що розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції було здійснено з порушенням вимог ст. 419 КПК, а тому згідно з п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, ухвала Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року підлягає скасуванню і призначенню нового розгляду у суді апеляційної інстанції, під час якого, з огляду на вимоги кримінального процесуального закону, необхідно ухвалити законне та обґрунтоване рішення. 
Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обрати обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 15 лютого 2021 року включно. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3