Постанова
Іменем України  
       
22 грудня 2020 року
м. Київ

справа № 638/17051/16-ц
провадження № 61-19579св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: державний нотаріус П`ятої харківської державної нотаріальної контори Лакіза Інна Вадимівна, Департамент реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року в складі колегії суддів: Бурлака І. В., Бровченка І. О., Колтунової А. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила розірвати договір довічного утримання від 23 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений державним нотаріусом П`ятої харківської державної нотаріальної контори Лакізою І. В. та припинити право власності, зареєстроване за ОСОБА_5 чи її спадкоємцями на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 41,7 кв. м.
Короткий зміст рішення та додаткового рішення суду першої інстанції
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2019 року у позові відмовлено.
Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 травня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами невиконання або неналежне виконання спадкоємцем ОСОБА_5 - ОСОБА_2 обов`язків за договором довічного утримання.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2019 року залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 000,00 грн витрати на правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до Харківського апеляційного суду. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У січні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, розглянув справу у її відсутність та у відсутність її представника, яка взагалі не була повідомлена про день, час та місце судового засідання, а нею через канцелярію суду було подано клопотання про відкладення розгляду справи, проте суд не приймаючи до уваги вказані обставини розглянув справу у їх відсутність, чим порушив їх право на надання пояснень по суті поданої апеляційної скарги та принцип змагальності судового процесу.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У грудні 2019 року ОСОБА_2 (після укладення шлюбу - ОСОБА_2 ) подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила скаргу відхилити, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 23 грудня 2008 року уклали договір довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язалась забезпечувати відчужувача утриманням (доглядом) довічно на умовах цього договору.
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.
ОСОБА_2 22 жовтня 2015 року звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 
ОСОБА_4 13 листопада 2015 року склала заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усі її права та обов`язки, які їй належать на момент складання цього заповіту та ті, які можуть належати їй у майбутньому, та усе її майно, де б воно не було із чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що їй буде належати на день смерті, вона заповіла ОСОБА_1 
ОСОБА_4 02 грудня 2015 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - державного нотаріуса П`ятої харківської державної нотаріальної контори Лакіза І. В., в якому просила розірвати договір довічного утримання від 23 грудня 2008 року, припинити право власності, зареєстроване за ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , скасувати заборону на відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла.
Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року позовну заяву ОСОБА_4 визнано неподаною та повернуто позивачу.
ОСОБА_1 12 серпня 2016 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом.
ОСОБА_2 13 жовтня 2016 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах  здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).
За змістом статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до статті 757 ЦК України обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється.
Статтями 1216, 1218, 1220 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Відповідно до статей 1261, 1268, 1269 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї; малолітня, неповнолітня особа вважаються такими, що прийняли спадщину; в іншому випадку спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Аналіз статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно - право розпорядження ним. 
ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 , а тому до неї перейшли обов`язки набувача за договором довічного утримання. 
ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовними вимогами до набувача за договором довічного утримання після смерті ОСОБА_5 - ОСОБА_2 посилалася на те, що остання знала про існування спірного договору, але протягом трьох місяців після смерті ОСОБА_5 не виконувала умови договору, не приходила до ОСОБА_4 , не приносила їй продукти харчування та медикаменти тощо, у зв`язку з чим остання вимушена була просити допомоги у сторонніх людей. Крім того, звертала увагу на те, що у грудні 2015 року ОСОБА_4 особисто подавала позовну заяву до ОСОБА_2 про розірвання спірного договору у зв`язку з його не виконанням, проте її смерть не дозволила їй розірвати договір.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.
Право на особисте утримання за договором довічного утримання нерозривно пов`язано з особою спадкодавця, а тому відповідно до статті 1219 ЦК України не може входити до складу спадщини.
Таким чином, посилання позивача на неналежне утримання спадкодавця не мають правового значення у справі, а у судів були відсутні будь-які підстави для задоволення позову. 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, розглянув справу у її відсутність та у відсутність її представника, чим порушив їх право на надання пояснень по суті апеляційної скарги та принцип змагальності судового процесу, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Згідно з частинами другою, четвертою, тринадцятою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. За наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.
У матеріалах справи є заявка позивача на отримання судових повісток, повідомлень в електронному вигляді за допомогою SMSповідомлення на мобільний номер телефона (том 1 а. с. 105), а тому посилання заявника на те, що вона не отримувала відповідного повідомлення про дату та час судового засідання, призначеного на 24 вересня 2019 року, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення останньої до суду із заявою про зміну порядку здійснення судового виклику.
Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд, зокрема в постанові від 21 вересня 2020 року у справі № 658/1141/18 (провадження № 61-3617св19).
Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов`язками, але зобов`язана здійснювати їх добросовісно, відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених статтями 43, 44 цього Кодексу.
За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під «добросовісністю» необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Рішеннями Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 
1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. 
Посилання заявника на те, що її представник не був повідомлений про судове засідання, призначене на 24 вересня 2019 року не заслуговує на увагу, оскільки вручення судової повістки стороні вважається вручення повістки також і її представнику (том 2 а. с. 204). 
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач та її представник були обізнані про судові засідання, дійшов обґрунтованого висновку про розгляд справи в їх відсутність, оскільки неявка позивача (її представника) у судове засідання, призначене на 24 вересня 2019 року, є третьою, позивач та її представник жодного разу не з`явилися в судові засідання, не дивлячись на те, що в день їх призначення останніми подавалися через канцелярію суду відповідні клопотання про відкладення розгляду справи.
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність та обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що  касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
Керуючись статтями 401, 409, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                                        С. О. Карпенко 
 
                                                                                                                        І. М. Фаловська