Номер провадження: 22-ц/813/7608/20 
Номер справи місцевого суду: 522/3815/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,
розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року, постановленого під головуванням судді Бондаря В.Я., повний текст рішення складений 17 червня 2020 року, -
в с т а н о в и в:
У березні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 3000 доларів США.
В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що між сторонами 11.02.2019 року було укладено договір (оферта) про намір вчинення правочину купівлі-продажу нерухомості, за яким ОСОБА_2 зобов`язалась не пізніше 01.03.2019 року продати, а ОСОБА_3 купити квартиру АДРЕСА_1 за ціною 40000 доларів США.
Умовами договору оферти передбачалась виплата авансу покупцем продавцю в сумі 1500 доларів США для підтвердження дійсності намірів придбання квартири.
На виконання вказаних умов договору оферти, позивач передала відповідачеві 1500 доларів США, однак відповідач, отримавши кошти, ухилилась від виконання обумовленого зобов`язання з продажу квартири та відмовляється повернути ОСОБА_3 отримані від неї кошти.
Позивач вважає, що такі дії відповідача порушують її законні права та просить стягнути на свою користь з відповідача як суму сплачених коштів (авансу) в розмірі 1500 доларів США та і 1500 доларів США штрафу, як це передбачено п.2.4 договору оферти.
Судом до участі у справі, в якості третьої особи було залучено ОСОБА_4 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 1500 доларів США.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволені позовних вимог.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 , зазначає, що судом було допущено порушення прав ОСОБА_4 шляхом обмеження її процесуальних прав, у зв`язку зі зміною процесуальної ролі у справі, так як вона була виключена зі складу відповідачів та залучена до участі у справі як третя особа. Також ОСОБА_2 сумлінно виконувала свої зобов`язання по договору та ніяким чином не ухилялась від його виконання, проте позивачка не виконувала свої зобов`язання у порядку та строк, визначений договором.
Відзиву до суду надано не було.
У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За правилами п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 належить в рівних частках (по 1/2 частці) ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 13.01.2014 року, який посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д., реєстр. № 5-144.
11.02.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як власником та представником співвласника ОСОБА_4 , укладено договір (оферта) про наміри вчинення правочину купівлі-продажу нерухомості, за яким ОСОБА_2 зобов`язалась з метою виконання намірів продати квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 зобов`язалась з метою виконання намірів купити вказану квартиру за ціною 40000 доларів США в строк до 01.03.2019 року.
Пункт 2.1. Договору засвідчує отримання продавцем ОСОБА_2 1500 доларів США від покупця ОСОБА_3 в якості авансу з метою забезпечення зобов`язань щодо придбання вказаного в договорі нерухомого майна.
Пункт 2.4. Договору встановлює обов`язок продавця повернути покупцю суму авансу та виплатити штраф в розмірі авансу у разі відмови продати обумовлене нерухоме майно чи у разі створення перешкод до укладення основного договору купівлі-продажу.
Пункт 2.5. Договору фіксує, що у разі порушення покупцем умов Договору оферти, вважається, що він відмовився від придбання квартири, а виплачені у якості авансу кошти повертаються йому в повному обсязі.
26.02.2019 року  ОСОБА_3 направила на адресу ОСОБА_2 листа, в якому запросила останню та інших власників 28.02.2019 року о 11.30 з`явитися за адресою: м. Одеса, вул. Осіпова, 7 до приватного нотаріуса Левчук О.С. для можливості підписання договору.
Згідно наданих пояснень приватного нотаріуса ОМНО Левчук О.С., судом встановлено, що 28.02.2019 року для посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 власники квартири не з`явились, з`явилась тільки ОСОБА_3 .
Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про стягнення коштів, суд першої інстанції виходив з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Згідно до ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Згідно ч. 1 ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.
Відповідно до правової позиції Верховного суду України, в рішенні від 13 лютого 2013 року по справі №6-176цс12, оскільки норми чинного законодавства передбачають, що у разі, якщо договором не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом, то у разі, якщо сторони хочуть щоб передплата за договором здійснювалася у формі завдатку необхідно дотримуватися наступних вимог законодавства:
1) сторони мають прямо зазначити у договорі, що кошти, які сплачуються покупцем у рахунок майбутніх платежів є завдатком;
2) договір, який містить положення про завдаток має обов`язково укладатися у письмовій формі, при чому такі положення можуть бути включені до основного договору (договору купівлі-продажу), або сторони можуть укласти окремий письмовий договір (договір про завдаток).
3) між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів покупцем та передання майна продавцем). Тобто, договір про наміри або попередній договір (договір відповідно до якого сторони зобов`язуються укласти основний договір у майбутньому) не може містити положень про завдаток.
Зазначена позиція Верховного суду України свідчить про те, що у тому випадку коли сторони лише домовилися укласти договір (уклали попередній договір), але не оформили основний договір, сплачені в рахунок виконання договору платежі є авансом, а не завдатком.
Судом вірно встановлено, що оскільки між сторонами у справі не було оформлено основний договір купівлі-продажу квартири, то сплачені ОСОБА_3 1500 доларів США на користь ОСОБА_2 не є завдатком.
При цьому, відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Системний аналіз положень наведених положень дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей), в тому числі авансу, який і свідчить про сам факт укладення договору.
Позивачка, звертаючись до суду зазначила, що укладений між сторонами 11.02.2019 року Договір (оферта) про наміри вчинення правочину купівлі-продажу нерухомості, за яким ОСОБА_2 зобов`язалась продати квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 зобов`язалась купити вказану квартиру за ціною 40000 доларів США в строк до 01.03.2019 року, є достатньою правовою підставою вважати кошти в сумі 1500 доларів США, які передані ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 авансом, який підтверджує укладення між ними відповідного договору, на підставі чого у них виникли взаємні зобов`язання, при невиконанні яких ОСОБА_2 , мають наступати юридичні наслідки, передбачені п. 2.4. Договору у вигляді повернення ОСОБА_3 суми сплаченого авансу в розмірі 1500 доларів США та виплати їй з боку ОСОБА_2 штрафу в розмірі авансу.
Згідно положень ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.
Тобто, для підтвердження укладення між сторонами попереднього договору, за яким у сторін виникають певні зобов`язання, цей договір має містити в собі предмет та інші істотні умови основного договору, а, також, попередній договір повинен укладатись в тій самій формі, в якій повинен укладатись основний договір
Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
Згідно ст. 659 ЦК України, продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар.
Тобто, окрім предмету, попередній договір щодо купівлі-продажу квартири має укладатися від імені усіх власників цієї квартири, та з зазначенням всіх прав на цю квартиру будь-яких третіх осіб.
Висновки суду про те, що договір (оферта) про наміри вчинення правочину купівлі-продажу нерухомості від 11.02.2017 року укладений між ОСОБА_3 та лише одним із співвласників квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , без залучення до цього договору іншого співвласника ОСОБА_4 , а тому не може вважатися таким, що містить всі істотні умови договору купівлі-продажу є вірними.
Крім того, згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Договір (оферта) про наміри вчинення правочину купівлі-продажу нерухомості від 11.02.2017 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення.
Тобто, договір (оферта) про наміри вчинення правочину купівлі-продажу нерухомості від 11.02.2017 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , є формальною угодою про наміри, сторони якої лише зафіксували певний етап їх домовленостей, що не має юридичної сили договору та не породжує юридичні наслідки, в тому числі і наслідки попереднього договору, які пов`язані з невиконанням взятих на себе сторонами зобов`язань, зокрема наслідків, які передбачені п. 2.4 цього Договору щодо повернення ОСОБА_3 суми авансу та оплати їй з боку ОСОБА_2 штрафу в розмірі авансу.
Факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 1500 доларів США був підтверджений представником відповідача в судовому засіданні.
Згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.
Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 у справі № 6-100цс15 та узгоджується з правовою позицією у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 752/13368/15-ц та у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 року у справі № 910/13271/18.
Оскільки, договір (оферта) про наміри вчинення правочину купівлі-продажу нерухомості від 11.02.2017 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не може вважатися правовою підставою щодо отримання останньою грошових коштів у розмірі 1500 доларів США, так як не є попереднім договором чи правочином, а тому грошові кошти в сумі 1500 доларів США які були отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_3 є майном, що отримане відповідачем безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України, та підлягає поверненню.
На підставі вищевикладених обставин, суд обґрунтовано у відповідності до вимог чинного законодавства стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 1500 доларів США.
З вказаними висновками суду першої інстанції, погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що судом було допущено порушення прав ОСОБА_4 шляхом обмеження її процесуальних прав, у зв`язку зі зміною процесуальної ролі у справі, так як вона була виключена зі складу відповідачів та залучена до участі у справі як третя особа, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позовними вимогами є стягнення грошових коштів саме з відповідача ОСОБА_2 , яка особисто отримала від ОСОБА_3 в якості авансу грошову суму, що було встановлено судом, при цьому судом права ОСОБА_4 порушені не були.
Доводи про те, що ОСОБА_2  сумлінно виконувала свої зобов`язання по договору та ніяким чином не ухилялась від його виконання, проте позивачка не виконувала свої зобов`язання у порядку та строк, визначений договоромє необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи, а саме тим, що судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, а доказів на спростування доводів позовних вимог до суду надано не було.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 10 листопада 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк