П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/2226/20	
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді:  Стас Л.В.
суддів: Шеметенко Л.П. ,  Турецької І.О. 

    розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни про визнання протиправним та скасування рішення  -

В С Т А Н О В И В:

   ОСОБА_2 ( далі – Позивач) звернувся з позовом до державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни (далі – Відповідач), у якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50540370 від 28.12.2019 року, на підставі якого здійснено реєстрацію права власності, на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 5121085200:02:004:0072, за ОСОБА_3 . 
    Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2014 році він звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу. 
    Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.03.2014 року у справі №522/3 791/14-ц задоволено заяву про забезпечення позову і накладено арешт на земельну ділянку, площею 0,1018 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № 5121085200:02:004:0072 та належить ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
  Згідно інформаційної довідки №199068996 від 05.02.2020, державним реєстратором приватним нотаріусом Фроловою Р.В. 26.12.2019 року проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на вказану земельну ділянку на підставі Свідоцтва, виданого 08.11.2019 року Біляївською районною державною нотаріальною конторою Одеської області. 
    Однак, на момент реєстрації зазначеного нерухомого майна за ОСОБА_6 , арешт, накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2014 року був чинним, що вбачається також з інформаційної довідки №199068996 від 05.02.2020.
  Таким чином, позивач вважає, що відповідачем порушені вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно до п.1 ч.3 ст.10 якого державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, наявність обтяжень прав на нерухоме майно. 
     Позивач також зазначив, що його позовна вимога ґрунтується саме на підставі недотримання державним реєстратором (як суб`єктом владних повноважень) під час виконання покладених на нього законом публічно-владних управлінських функцій встановленого законом порядку прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. При цьому, позивач не оскаржує правомірність/неправомірність набуття третьою особою права власності на зазначену земельну ділянку, тому спір не має ознак приватноправового характеру, 
     Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року – позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни індексний номер 50540370 від 28.12.2019 року.
    В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду від 03 вересня 2020 року – скасувати, прийняти нове – про відмову в задоволенні позову.
   Доводи апеляційної скарги обґрунтовані посиланням на п. 3 ч. 4 ст. 24 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно якого відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у п.6 ч.1 цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону.
    У відзиві на апеляційну скаргу, позивач послався на доводи, ідентичні тим, що викладені в позовній заяві та узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції.
   Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

     Судом встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2014 року у справі №522/3791/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу задоволено заяву про забезпечення позову і накладено арешт на земельну ділянку, площею 0,1018 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий №5121085200:02:004:0072 та належить ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 (а.с.17).

     В державний реєстр обтяжень внесений запис 25.06.2014 року (а.с.67).

     Позивач у лютому 2020 року звернувся до Другого Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з метою стягнення з ОСОБА_4 грошової суми, у тому числі за рахунок майна, на яке накладений арешт, проте йому стало відомо, що майно, яке належало ОСОБА_7 , а саме земельна ділянка, площею 0,1018 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № 5121085200:02:004:0072 зареєстроване за іншим власником, а саме : за ОСОБА_6 попри те, що заходи забезпечення позову накладені ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.03.2014 року були чинними.

     Згідно зі свідоцтвом від 08.11.2019 року, державний нотаріус Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області, відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі акту передачі нереалізованого нерухомого майна, стягуваного в рахунок погашення боргу, складеного ОСОБА_8 головним державним виконавцем: Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області « 20» лютого 2019 року, посвідчив, що ОСОБА_9 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ), місце проживання зареєстровано: АДРЕСА_2 , тимчасове місце реєстрації в Україні зареєстровано: АДРЕСА_3 , належить на праві власності майно, що складається з :земельної ділянки площею0,1018 гектарів, що розташована в АДРЕСА_1 , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ОД №027841, зареєстрованого Біляївським районним відділом ОРФ ДП «Центр ДЗК» в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01.04.516,00006 від 15 жовтня 2004 року, кадастровий номер земельної ділянки - 5121085200:02:004:0072, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), оскільки торги не відбулися і стягувач ОСОБА_10 виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ОД №027841, зареєстрованого Біляївським районним відділом ОРФ ДО «Центр ДЗК» в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01.04.516,00006 від 15 жовтня 2004 року.

     У Свідоцтві зазначено, що право власності на земельну ділянку підлягає державній реєстрації (а.с.132).

     26.12.2019 року зареєстрована заява за №37787701 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) за ОСОБА_6 об`єкта – земельної ділянки 0,1018га, кадастровий номер 5121085200:02:004:0072 (а.с.131).

     28.12.2019 року нотаріусом Фроловою Р.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №50540370 про проведення державної реєстрації права власності, на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 5121085200:02:004:0072, за ТАРЛЕВИМ В., з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна

    Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі вказаного рішення №50540370 від 28.12.2019 року, державним реєстратором приватним нотаріусом Фроловою Р.В. внесений запис про право власності (номер запису 34935912) на земельну ділянка НОМЕР_3 , кадастровий номер земельної ділянки 5121085200:02:004:0072, за суб`єктом: ТАРЛЕВ ВАСИЛЬ (а.с.31).

    Задовольняючи  позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що при прийнятті оскаржуваного рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно, відповідач діяв не на підставі, та не у спосіб, що передбачені  Конституцією України  та  Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»  (далі - Закон   № 1952-IV), оскільки не встановив наявність підстав для відмови у проведенні державної реєстрації права власності. 
    
    Розглядаючи справу по суті позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що спір у цій справі є публічно – правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. 
    Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права. 
     Відповідно до ч. 1  ст. 2 КАС України  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
     Відповідно до ч.1  ст.8 Конституції України  в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
    Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  від 4 листопада 1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
    Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, викладену Європейським судом з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року,    в якій Судом зазначено, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.
     Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
     Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
    Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
    У свою чергу, пунктами 1 і 2 ч. 1  ст. 4 КАС України  визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду  публічно-правовий спір.
    Публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна із сторін здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна із сторін є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
    Відповідно до п. 1 ч. 1  ст. 19 КАС України  юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
    Так, приписами п. 7 ч. 1  ст. 4 КАС України  суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
    Тобто, необхідною та єдиною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення цим суб`єктом владних управлінських функцій, при цьому ці функції повинні здійснюватися суб`єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.
     Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
    З аналізу вищенаведених норм права можна дійти висновку, що справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єктів, а ці суб`єкти відповідно зобов`язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта.
     Відповідно до частини першої  статті 5 КАС України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
    Разом з цим обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таким чином, у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо порушує права, свободи чи законні інтереси позивача.
    Отже, публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену  законом  діяльність тощо.
    Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
    Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, якщо позивач не був заявником стосовно оскаржуваних ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорювані рішення.
     Натомість, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 914/2006/17).
    Судом першої інстанції у цій справі встановлено, що предметом спору є рішення суб`єкта владних повноважень про державну реєстрацію права власності №50540370 на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 5121085200:02:004:0072, за ТАРЛЕВИМ В.
     Тобто спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, через те, що державний реєстратор, приймаючи оскаржуване рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Оскаржувані рішення про державну реєстрацію стосувались реєстрації прав третьої особи, а не позивача.
     У випадку, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами  Кодексу адміністративного судочинства України  ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.
     При цьому, відповідно до ч. 2  ст. 2 Цивільного кодексу України  учасниками цивільних відносин є також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
     Статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України  встановлено, що під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.
     У порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема, спори, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1  ст. 19 ЦПК України).
    Отже, загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції і розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин в усіх випадках, за виключенням, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.
    Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне. По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
     З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.            
     Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер,  якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
    Разом з тим при визначенні юрисдикційності спору суд повинен враховувати зміст (суть) спірних правовідносин. При вирішенні питання щодо компетенції суду слід врахувати критерій суб`єктного складу спірних правовідносин, одним з яких є участь суб`єкта владних повноважень, визначити характер правовідносин, із яких виник спір, і кінцеву мету пред`явлення позову.
    В даному випадку, спір між сторонами виник виключно з підстав набрання права власності на спірну земельною ділянкою між позивачем та новим власником нерухомого майна на підставі цивільно  – правових угод, тобто є приватно - правовим, а позовні вимоги про визнання дії відповідача протиправними та скасування рішення про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень, є похідними від вимог у приватно - правовому спорі, та повинні бути заявлені разом з ними.
    Оскільки позовні вимоги стосуються захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, що виникають із цивільних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що зазначений спір носить цивільно-правовий характер (приватноправовий). Втім, ознаки публічно-правового спору відсутні, а тому даний спір не належить до розгляду в порядку адміністративного судочинства.
    Крім того, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини 1 статті 6 Конвенції.
     Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
    Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених  статтею 19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
     Приписи п. 1 частини 1  статті 238 КАС України  визначають, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
      Згідно з частиною 1  статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України  якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої  статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
     За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг, скасування постанови суду першої інстанції із закриттям провадження у справі.
    
 Керуючись ст. ст.  238,  239, 308, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд,  -    

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково. 

      Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни про визнання протиправним та скасування рішення  -скасувати. 

     Прийняти нову постанову, якою провадження у справі закрити. 
     Роз`яснити ОСОБА_2 , що дана справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.       
   Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

                                                                            Дата складення повного судового рішення 03.12.2019р 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Шеметенко Л.П.    Турецька І.О.