УХВАЛА

25 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 200/7496/20-а
адміністративне провадження № К/9901/29415/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мацедонської В.Е., 
суддів – Данилевич Н.А., Шевцової Н.В., 
перевіривши касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року 
та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року
у справі №200/7496/20-а за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) до Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполь Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполь Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Демянко Ольги Сергіївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_1 про визнання протиправними і скасування постанов,-
УСТАНОВИВ:
ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом з позовом до Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполь Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполь Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Демянко Ольги Сергіївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , в якому просив суд: 
- визнати протиправною і скасувати постанову від 27.07.2020 року ВП № 61831112 про накладення штрафу в сумі 5100 грн; 
- визнати протиправною і скасувати постанову від 30.07.2020 ВП № 61831015 про накладення штрафу в сумі 5100 грн. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року, позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із такими судовими рішеннями, третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, подано касаційну скаргу.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, Верховний Суд зазначає наступне.
У силу пункту 8 частини 2 статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Вищезазначеному конституційному положенню щодо забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках кореспондують стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та стаття 13 КАС України.
Згідно з частиною першою статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року вирішено здійснювати розгляд справи за правилами розгляду окремих категорій термінових адміністративних справ, передбачених розділом   2   глави   11 КАС України, до якого входить стаття 287 цього кодексу.
У свою чергу, стаття 287 КАС України регулює особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.
Водночас, відповідно до частини третьої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Предметом розгляду даної справи є визнання протиправними та скасування постанов про накладення штрафу. 
За такого правового врегулювання та обставин справи оскарження ухвалених у цій адміністративній справі судових рішень у касаційному порядку можливе лише у випадку, якщо розгляд відповідної касаційної скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм.
У касаційній скарзі відсутні посилання скаржника на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не наведено норми права, яка, на думку скаржника, невірно застосована судами, та не зазначено, яким чином ця норма має застосовуватись.
Посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені в постанові  від 31 березня 2020 року у справі №420/2378/19, не дає підстав для відкриття касаційного провадження, оскільки відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах “Леваж Престасьон Сервіс проти Франції” (“Levages Prestations Services v. France”) від 23 жовтня 1996 року, заява № 21920/93; “Гомес де ла Торре проти Іспанії” (“Brualla Gomes de la Torre v. Spain”) від 19 грудня 1997 року, заява 26737/95).
Також, у пункті 22 рішення у справі «Мельник проти України» (заява №23436/03) Європейського Суду з прав людини зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним і воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами і цілями.
На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем “розумних обмежень” в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Проаналізувавши встановлені судами обставини справи, предмет спору та обраний заявником касаційної скарги спосіб захисту його прав, доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду цієї касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики у цій категорії адміністративних справ.
Крім того, скаржник посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та неповно з`ясовано обставини, однак, суд касаційної інстанції в силу статті 341 КАС України позбавлений права вирішувати питання про достовірність доказів, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 1 статті 333 КАС України, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 13, 287, 328, 330, 333 Кодексу адміністративного судочинства України, 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року у справі №200/7496/20-а за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) до Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполь Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполь Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Демянко Ольги Сергіївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_1 про визнання протиправними і скасування постанов.
Копію даної ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити скаржнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                      В.Е. Мацедонська 

Судді                                                                                                           Н.А. Данилевич

                                                                                                                    Н.В. Шевцова